Amire nem emlékszel

2. kötet

S.Bardet

2022

Underground Kiadó Kft.

www.undergroundkiado.hu

Minden jog fenntartva!

BRAE NAN YTHAN

1. St. Tropez

13. Egy feledhetetlen vakáció

1972. június 18.

Micsoda hír! Frenchy ma felhívott és közölte velem: ezentúl tekintsem érett ifjú hölgynek, mert ebből többé nem enged. Nem nehéz kitalálni, hogy letette az utolsó vizsgáját és végre valahára leérettségizett. A mindenségit, mennyire vártam ezt a napot! Bár a gondolat is mulatságos, méghogy érett nő! Tegnap még copfos kislány volt és azokban a nevetséges, fodros szoknyákban, amit Sophie rákényszerített, itt rohangált a lábunk alatt. Nem szólva a rémes térdzoknikról. Brrr, förtelem!

Milyen mázli, hogy mindezt kinőtte. Szóval hozzá kell szoknom a felnőtt Frenchy gondolatához.

Mindenesetre otthagyja Rolle-t, ez is valami. A Vén Komisz már amúgy is pedzegette, hogy ősztől egy egészen új élet vár rá. Gyanítom, hogy be akarja dobni a mélyvízbe (jó lenne, ha ebben a vízben nem úszkálna egy Mullinar nevű cápa). Mielőtt azonban a nagylány végleg felnőne, jó kis meglepetést tartogatok a számára. Olyasmit, amit nem felejt el, amíg él.

A bekötőút menti fasor takarásából az utolsó pillanatban bukkant elő Brae nan Ythan tömbje. A ház ősi neve állítólag skót kelta nyelven azt jelentette, hogy az Ythan folyó feletti domboldal, bár a birtok domborzata nem kifejezetten tükrözte az elnevezés keltette érzetet. A piros Ferrari nagy kört írt le a parkolóban, mielőtt csikorgó kerekekkel lefékezett a lépcső közvetlen előterében. A gumik alól csak úgy spriccelt a kavics. Sean lendületesen kivágta az ajtót, úgy pattant ki a mély bőrülésből.

Megszokott mozdulatával beleszántott világosbarna fürtjeibe, melyek hosszú hetek után előző nap láttak ismét ollót. Körbenézett, de a szokásos, unalomig ismételt nyugalom honolt a vidéken.

Hórihorgas termetével megtehette, hogy hármasával szedje a lépcsőfokokat és sebbel-lobbal berobbant a kapun. A komornyiknak annyi időt nem hagyott, hogy kinyissa előtte.

– Köszönöm, Sir Byron – vigyorgott a köpcös vénemberre, aki lihegve szaladt elébe. Ő volt az egyetlen, aki az idős szolgálót így nevezte, az pedig rég letett róla, hogy tiltakozzék a kétes értékű

megszólítás ellen.

– Bocsásson meg, de a gazdám mérges lesz, amiért megint a lépcső alján hagyta az autóját, úrfi.

– Kit érdekel? – rántotta meg Sean a vállát, ám hamar jobb belátásra tért és Byron kezébe süllyesztette a Ferrari kulcsát. – Nem akarok magának kalamajkát, vitesse odébb Glennroy-jal.

Meg sem várva a választ a hallból a földszinti fogadóterembe vágtatott, mely, legalábbis a nevében, megőrizte hajdani funkcióját. Ott Sophie Balfour-Gwynnbe botlott. – Szia, Sophie.

Az asszony a faragott asztalnál üldögélt és egy derekas listát tanulmányozott. Formájából Sean rögvest arra következtetett, hogy Brae nan Ythanban estély készülődik. A fülsértő dübörgésre az asszony felkapta a fejét. – Sejtettem, hogy te leszel. Mintha hadsereg masírozna át a falun – mondta szemrehányó hangon, noha sötét szeméből hiányzott a hasonló üzenet.

Sean az arcára cuppantott egy puszit, majd hanyagul ledobta magát a szomszédos székre.

Keresztbe rakva a lábait kigombolta az inge nyakát.

– Mit nézel rajtam, csirkefogó?

– Szebb lányokat, mint te vagy, ritkán látni Oxfordban.

Sophie felnevetett, csilingelő kacaja Seant Francescára emlékeztette. – Te aztán megéred a pénzed!

Pedig a szavaiban nem volt semmiféle túlzás. Sophie szemrevaló asszony volt, aki negyvennégy évesen is nyugodtan ringbe szállhatott volna a fiatal csitrik ellenében. Alakja az évek során mit sem változott, karcsú maradt és ruganyos, éppen a megfelelő helyeken telt, a lába hivatásos táncosoknak is a büszkesége lehetett volna. Érzéki mosolya és sötét szemei elvitathatatlan hatással voltak a férfiakra, ezt ő társasági összejöveteleken nem egyszer megállapította már. Az előnyös külső mellett Sophie ráadásul érdekes nő is volt, figyelemre méltó olvasottsággal és kissé fanyar humorral.

Szerény, csendes természete soha nem tette központi figurává, ami azonban cseppet sem zavarta.

Főleg azért nem, mert a Skóciában töltött hosszú évek után sem beszélte jól az angolt és ez gyakran hozta kellemetlen helyzetbe.

Sean a számtalan dicsérő jelző ellenére sem mondhatta el magáról, hogy egyértelműen kedvelné a mostohaanyját. Igazság szerint értékelt benne ezt-azt, viszont bőven akadtak olyan vonásai, melyeket képtelen volt elfogadni. Ezek közül kiemelkedett a gyávaság, melynek hála Abraham Balfour-Gwynn engedelmes bábot gyúrt belőle és kénye-kedve szerint rendelkezett vele. A másik elfogadhatatlan jellemhibája az a hidegszívűség volt, ami megakadályozta abban, hogy szeressen.

Sean arra nem emlékezett, vajon akkor is ilyen volt-e, amikor megérkezett Skóciába, vagy a férje tette ilyenné az évek során, de akárhogy is történt, ez a szeretetnélküliség tönkretette a lánya gyerekkorát. Néhanapján azért megpróbált mentségeket találni a számára, hiszen más szemmel nézheti a világot az az ember, aki fizikailag bezárva él egy ekkora házban, a külvilággal pedig semmilyen kapcsolata sincs. Összességében mindkét serpenyőbe jutott tartalom bőséggel, a végső

számadás mégis Sophie ellenében mozdította el a mérleg nyelvét.

– Tegnap reggel beszéltem Frenchyvel – jelentette be Sean óvatosan. Ezt a témát Brae nan Ythanban nem lehetett előkészítetlenül felvetni.

Sophie tekintetét közömbösnek látta, amikor felnézett. – Tényleg?

Sean a könnyebbség kedvéért franciául folytatta. – Letette az utolsó vizsgát is, a bizonyítványán az szerepel, hogy kiváló.

– Az eszével sose volt baj.

– Ahogy mással sem.

Sophie elhárítóan legyintett. Sean nagyon jól ismerte ezt a gesztust. Mindannyiszor, ha szó került róla, milyen méltatlanul hanyagolják el Francescát, Abraham Balfour-Gwynn felemelte a hangját, Sophie meg ezzel a kézmozdulattal tért ki a viták elől.

– Most mennem kell – ugrott fel, ezúttal nem érezte kihívásnak a régi húrokat pengetni. –

Vacsoránál a Vén Komisz is csatlakozik?

– Már annyiszor kértelek, hogy ne hívd így, Sean.

– Erre azt szoktam felelni: jól van.

Minden további szócséplés helyett felszáguldott az emeletre, egyenesen a saját szobájába. Kitárta

az ablakokat, hogy beszippantsa a friss levegőt, ami bezúdult a szobába. A június Skóciában tavasziasan hűs hónapnak számított, napsütés és esőzések kiszámíthatatlan egyvelegével. Elnézett a hatalmas kert felett, mely körös-körül a zöld legvadabb árnyalatában terült el.

– Szevasz, Sean.

A hangra megfordult. – Hello, Glenn!

– Visszahoztam a legdrágább kincsedet – Glennroy az egyik polcra ejtette a kocsikulcsot. – Hova készülsz? – vette észre az ágyon félkészen heverő bőröndöt.

– Holnap hajnalban a Riviérára utazom.

– Ezt nevezem!

– Frenchyvel.

Glennroy az ajtófélfának vetett vállal álldogált, kezeit mélyen a zsebeibe süllyesztette. – Nem kétséges, és meddig maradtok?

– Szeptemberig. Kibéreltem egy villát St. Tropez-ban.

– Az apját megüti a guta.

– Hadd üsse, annál jobb lesz nekünk. Bár ő nem sejti, eltűnök innen, úgyhogy őszig nem is lát.

Ez azonban nem ment olyan zökkenőmentesen, mint Sean elképzelte. A vacsoránál ugyanis Sophie megemlítette Francesca érettségijét, ami a továbbiakban kellő beszédtémát biztosított a ház urának. – Épp ideje, hogy befejezze ezt a csavargást és hazajöjjön.

– Mintha nem önszántából ment volna Svájcba.

Abraham Balfour-Gwynn nem hagyhatta szó nélkül Sean gunyoros megjegyzését. – Akárhogy is volt, most már itthon a helye a családja körében.

– Hogy a családi szeretet körülölelje.

A családfő szeme hidegen megvillant, még az evőeszközeit is a tányérja mellé helyezte. Ez nem az az este volt, amikor lenyelte volna az unokaöccse okoskodását. – A lányom, vagy nem?

– Ó, ezt hajlamos vagyok elfelejteni. És mondja, miért is lenne olyan jó neki itthon?

– Sean, kérlek!

– Ugyan, Sophie, ez csak egy ártatlan kérdés.

– A te kérdéseid sose ártatlanok.

– Ez most az. Nos, uram? – szólította meg Sean újra a nagybátyját. A merev formalitás sokatmondóan árulkodott kettejük viszonyáról. – Milyen tervei vannak Frenchyvel?

– Mi más lenne? Férjhez adom.

– Kihez?

– Mostanában kihagy az emlékezeted? – vágott vissza Balfour-Gwynn fölényeskedve.

Seanra viszont nem hatott se a hangnem, se a gyilkos pillantás. Régen kinőtt abból a korból, amikor ezzel a fegyverrel bárki megfélemlíthette. – Ha Mullinarnak szánja, felesleges pénzkidobás volt a méregdrága svájci iskola.

– Ezt majd én eldöntöm. Most beszéljünk rólad. Minek köszönhetjük a felbukkanásodat a házban?

– Gondoltam, személyesen jelentem be, hogy átvettem a diplomámat.

Sophie felélénkült a hír hallatán. – Miért nem ezzel kezdted? Gratulálunk. De meghívhattál volna minket az ünnepségre – mondta némi felhanggal, amit Sean korholásként értelmezett.

– Éppenséggel megtehettem volna, csak te Aberdeenig sem mehetsz el póráz nélkül, mást meg –

egyenesen a nagybátyjára meredt. – a dolog kicsit sem érdekel.

Abraham Balfour-Gwynn állta a célzást. Seant mulattatta, hogy a helyében bármely férj a felesége védelmére sietett volna, neki azonban, aki a pórázt az asszony nyakába akasztotta, erre nem volt késztetése.

– Úgy döntöttem, hogy kiveszem a nyári szabadságomat és rövid időre a kontinensre utazom –

folytatta egy következő falat után.

– A kontinensre?

– Igen, uram – Sean hátradőlt a kényelmes székben, hogy kötekedő modorban folytassa. Már elegendő tapasztalatot szerzett a tekintetben, mivel hozhatja ki a nagybátyját a sodrából és ezt mindannyiszor élvezettel meg is tette. – Elsőként azzal kezdem, hogy az összes kaszinót végigjárom, utána meg jöhetnek a szép, de nem túl drága lányok.

– Francescával is találkozol?

A ház ura hallhatóan nyelt egyet a pohár borból, amely ott állt előtte. – Ugyan, ne tedd magad nevetségessé, Sophie kedvesem – intette le a feleségét paprikás hangulatban. Az ő szájából még a kedvesem szó is sértésnek hangzott. – A lányod egyetlen lépést sem tesz Sean nélkül. És mikor jöttök haza?

– Hmm… két hétig tud még Mullinar várni?

1972. június 21.

Rolle olyan, akár egy kihalt város. Az összes csitri világgá ment, hogy a következő tanévig ne is lássa a csodás intézményt. Meg tudom érteni őket. Már kívülről is zárda benyomását kelti, rácsok az ablakokon, égigérő kerítés meg egy zord pillantású kapus… na, ne legyünk ennyire igazságtalanok.

Didier bohókás öregúr, már ha valakinek megengedi. hogy bekukucskáljon a maszkja mögé, mint például nekem. Azért a leánykák erényeit oroszlánként védelmezi, legalábbis a kapun belül.

– Monsieur Clyatt! – Danielle Caillard összecsapta apró tenyereit, amint Sean betoppant a fogadóba. Mindig ezt tette, mert a toronymagas skótnak rendre be kellett húznia a nyakát, nehogy lefejelje a szemöldökfát. Persze ettől a szükségszerű mutatványtól az asszony még töpörödöttebbnek

érezte magát, mint máskor. Egyébként is alacsony, tömzsi teremtés volt elképesztő konttyal a feje búbján, mely mostanra tejfehérbe fordult. A kor apró ráncokat rajzolt amúgy kerek arcára.

– Madame – ölelte meg Sean, mint aki egy rég látott jó barátot üdvözöl. Ebben az esetben ez fedte is a valóságot, hiszen négy éve járt vissza a fogadóba, ez elegendő időt biztosított, hogy az asszony szívébe lopja magát. – Ugye, nem mondott le rólam?

– Vannak vándorok, akik mindig visszatérnek. Csak a csali legyen megfelelő.

– Bárcsak sejteném, mire célozgat.

Danielle Caillard huncutul kacsintott. – Hát, persze, hogy nem tudja, ártatlan fiú.

– A vesémbe lát – Sean szeretettel átkarolta, úgy kérdezte: – Nyugtasson meg, hogy tartogat nekem egy semmihez sem fogható meglepetést.

– A kertben, fiam.

Türelmetlenül vágtatott végig a buja kertbe vezető folyosón. Kellemetlen szokásainak egyike volt, hogy amikor egyedül közlekedett, futásként hatott, ahogy hosszú lábaival kilépett. Valójában nem futott, sokszor még csak nem is sietett, ennek ellenére a lépteinek irdatlan hossza ezt a benyomást keltette másokban. Így aztán pillanatok alatt elérte a kijáratot és kint termett a szabadban. A fogadó mögött ősvadon húzódott telis-tele az Alpokra jellemző dús növényzettel. Terebélyes lombok vetettek árnyékot ezen a meleg, nyári délutánon. A rózsák, Danielle Caillard legnagyobb büszkeségei, vörösben és sárgában pompáztak, óriási fejükkel a napot kutatták. Sean elhaladt mellettük, majd végigsietett a betonlapokkal kirakott ösvényen, miközben kínosan ügyelt, nehogy a csupasz földre lépjen, ami a korábbi zivatar után süppedőssé vált. Megkerülve a pihenő vendégek számára elhelyezett asztalokat és székeket, átbújt a futtatott rózsalugas alatt a hátsó kertbe. Ahogy számított rá, Francesca az ősrégi kőkút peremén üldögélt láblógatva, ölében apró könyvecske, amit elmélyülten olvasgatott. Vörös sörénye befonva hullott a hátára. Vékony, nyári ruhája elárulta, hogy szembetűnően lefogyott. Így sem lett annyira sovány, amilyennek az apja szerette volna látni, de sajnos mégis elég csinos ahhoz, hogy az majd ne kerülje el Mullinar figyelmét.

– Katica – ugrott oda hozzá lesből és leemelve a kút pereméről kétszer is megpördült vele.

Francesca a nyakába kapaszkodva könyörgött, hogy tegye le. – Hiányoztál, te érett nő!

– Ugye, hogy egész másként nézek ki? – húzta ki magát Francesca és viccből körbepáváskodott. –

Többé ne merd azt mondani, hogy nem látszik.

– Isten őrizz! – hunyászkodott meg Sean elszánt ábrázattal. – Hallod-e, Katica, óriási meglepetésem van a számodra.

– Micsoda?

– Nem akarsz találgatni?

– Túl izgatott vagyok, mi az?

Sean nem sokáig rejtélyeskedett, inkább robbantotta a hírt. – Nem haza megyünk.

A zöld szemek elkerekedtek. – Hanem?

– A nyarat St. Tropez-ban verjük el. Ez már tetszik, mi? – karolta át Francesca derekát és az

épület felé terelte. – Találtam egy fantasztikus villát, ahol remekül fogunk szórakozni. Megmutatom neked, milyen az élet az intézet falain kívül, ahol nem kell besavanyodott vénkisasszonyoknak engedelmeskedni és a nap huszonnégy órájában megnyúlt képű úrilányt játszani.

Francesca először belecsípett az őt fogva tartó karba, majd megtoldotta egy felháborodott szólammal. – Te engem megnyúlt képű úrilánynak tartasz?

A nevetés szavak nélkül is megállta volna a helyét. – Eeeej, dehogy! Bár azért be kell látnod, hogy szörnyen rajtad felejtette a kézjegyét az a vasszigor, az egyenruha, meg miegymás.

– Végül is tanulni küldtek oda, ha nem tudnád.

– És te tanultál is. Ennek azonban most véget vetünk. Jöhetnek az élet örömei és mire hazamegyünk, el is felejted a sorszámozott uniformist meg a vénlányos rigolyákat.

– Óóóó, ez övön alul volt!

– Hadd nézzem! – Sean pajkosan megráncigálta a virágmintás szoknyát. Francesca a kezére csapva a ház felé iramodott. Ő némi lemaradással követte, így nemcsak nagylelkű előnyt adott neki, de a kútnál felejtett verseskötetet is maradt ideje összeszedni.

St. Tropez a nyár lázában égett. A kánikulai melegben elárasztották a távolról és még távolabbról érkező nyaralók. Napközben az utcákon alig lehetett lépni, a strand dugig telt lubickolókkal, akik a létező leglehetetlenebb giccseket is felvásárolták az üzletekben. A strandfelszerelések mellett minden nevetséges fürdőruha is gazdára lelt. Ezt az őrületet látva Francesca már az első napon kétkedőn megjegyezte: – Gondolod, hogy ez a mi világunk?

Sean hajlott a tagadó válaszra. Akármennyire is szerette a tengert, esze ágában sem volt közelharcot vívni egy talpalatnyi helyért, ahova a törölközőjét leterítheti. Ráadásul mindjárt ezen az első napon, amikor a villába tartva beültek valahova ebédelni, néhány lány szemérmetlenül kikezdett vele az étteremben. Lankadatlanul meresztgették rá a szemüket, kacsintgattak, vihorásztak, míg nemcsak ő, de Francesca is felfigyelt a csábítási kísérletre.

– Ez egész nyáron így lesz? – durcáskodott.

– Mondtam már, felejtsd el az intézetben beléd vert etikettet. Itt azok a szabályok nem érvényesek.

– Ááá, vagyis ez már a való élet, amit ígértél? Jó tudni. Ha megtetszik egy jóképű férfi, mindegy melyik asztalnál vagy kivel ül, rávethetem magam?

Sean jókedvűen hahotázott az ötleten, csakhogy Francescára nem ragadt át az ő derűje. – Esetleg közelebb húzódhatnál hozzám – javasolta.

– Összetévesztesz valamelyik cicababáddal. Én az unokatestvéred vagyok.

– Ami persze nincs a homlokodra írva. Na, ne csináld már! – unszolta. – Igazi nyárspolgárt gyúrtak belőled abban a kolostorban?

A provokáció elérte a kívánt hatást. Francesca felemelkedett a helyéről és átült melléje.

Méghozzá olyan szorosan, hogy az már sértette az illemet. Ő mégsem panaszkodott, épp

ellenkezőleg. Boldogan magához ölelte.

– Méghogy nyárspolgár – sziszegte Francesca kötekedően, ám a magára öltött álságos mosoly továbbra is az arcán virult. – Nyárspolgár az öreganyád, Sean Clyatt!

Sean megkísérelte visszatartani kitörni készülő nevethetnékjét, de eleve vesztes csatát vívott.

Egyetlen pillantás megtette arra a megátalkodott arckifejezésre, máris kirobbant belőle egy hahota.

Az asztalra könyökölve, tenyerébe ejtett homlokkal nevetett, alig bírta abbahagyni. Végül pénzt hajított a terítőre és kézen fogva Francescát kivonszolta az étteremből.

– Sikerült leráznom a rajongóidat.

– Csodálkozol ezen? – Seannak jóformán fájt az oldala a nevetéstől. – Ez ugyan a szabad szerelem országa, de te még rajtuk is túltettél.

– Jó diák vagyok?

– Már nem vagyok biztos benne, mivel ütötted agyon az időt Rolle-ban, amíg én azt hittem, szorgosan magolod a verseket.

St. Tropez-ból néhány további mérföldet autóztak a villáig. A kétsávos út eleinte a part mentén kanyargott, később valamelyest eltávolodott, ennek dacára a látkép sokért kárpótolta őket. Sean nem először járt erre, szívesen töltötte a nyarakat ezen a vidéken. Vele ellentétben Francesca lélegzet-visszafojtva gyönyörködött a számára ismeretlen tájban. Feltérdelt az ülésen úgy kíváncsiskodott körbe, a kék tenger ámulatba ejtette. Őt pedig az öröme vette le a lábáról.

Az év nagyobb részét évek óta egymástól távol töltötték és azokban a hónapokban ő bizony gyakran megkérdőjelezte a Francesca iránt táplált érzéseit. Aztán találkoztak, ahogyan ezúttal is, és ismét ugyanannak a leküzdhetetlen vágynak esett áldozatául. Szerelmes volt, ha erőteljesebben próbálkozik vele, akkor sem tudta volna letagadni. Unokatestvérek vagy sem, őszintén szerette ezt az elragadó teremtést, aki semmiben sem emlékeztetett az oxfordi évek alatt megismert lányokhoz.

Annyi természetes báj, kedvesség és romlatlanság rejlett benne, mint senki másban, akit ismert.

Francescának kicsit sem volt könnyű sora Brae nan Ythanban, azok között a falak között elvárás volt, hogy megjátssza magát és olyannak próbáljon látszani, amilyen nem volt, de az apja mindenáron látni akarta. A nehéz helyzet dacára ő szerencsésnek vallotta magát, mivel a hamis szerepek mögött mégis ismerhette Francesca igazi énjét, óriási nevetéseit, kötekedő humorát, jólelkűségét. Inkább az aggasztotta, hogy az a mély árok, ami a felvett szerepek és a valóság között húzódott, nehogy egyszer elnyelje őt és egy életre megsebezze. Bárcsak le lehetett volna beszélni arról, hogy annyi csalódás és kíméletlen kioktatás után, amit az apjától eddig is elszenvedett, ne igyekezzen többé megfelelni egy kitalált képnek. Ő azonban még mindig ábrándokat kergetett és szeretett volna hinni abban, hogy eljön a nap, amikor az apja elismeri, hogy a rákényszerített maszkok nélkül is csodálatos kis emberke. Sean a maga részéről komoly tétet tett volna rá, hogy ez soha nem fog bekövetkezni. Egyszerűen azért, mert Abraham Balfour-Gwynn csak felhasználta az embereket, miközben törődni nem törődött velük. Így aztán küldetésének tekintette, hogy erejétől telően pótolja a szeretetet, amit Francesca a szüleitől nem remélhetett, a sokszor igazságtalan kritikákkal szemben pedig erősítse az önmagába vetett hitét. És persze amíg lehet, távol tartsa Brae nan Ythan mérgezett levegőjétől.

– Ezt nézd, Sean!

A megjelölt irányba fordította a fejét. A távolban felbukkant a villák sora, ahol az egyiket őszig ő

bérelte. Mindegyik eleganciát, illetve mérhetetlen gazdagságot tükrözött, ennek megfelelően a kovácsoltvas kapuk mögött mértani pontossággal nyírt gyepszőnyeg és úszómedencék ékesítették a tágas ligeteket.

– Megjöttünk, Katica – kanyarodott az utolsó felhajtóra. Mivel a bérlemény hónapjaira lemondott a bentlakó személyzetről, saját kezűleg nyithatta ki a kapu szárnyait, hogy utána egészen a villáig guruljanak.

Az épület ellentétes érzelmeket keltett bennük. Jóllehet nem rendelkezett monumentális méretekkel, mégis tágasnak látszott. Kívülről sárgára festették, míg a belső terek világos pasztellszínekben pompáztak. A földszinti helyiségekben alig akadt bútor, az emeleti szobákban is csak a szükséges, ám annál praktikusabb berendezés. Minden ragyogott a tisztaságtól, a gazdagság illata ott terjengett a levegőben és mialatt bebarangolták a ház utolsó szegletét is, újabb felfedezéseket tettek.

– Nem Brae nan Ythan, ugye?

– Tényleg nem – kóborolt körbe Francesca a modern, levegős terekben. Mindenhol éltető

világosságot talált, ami igazi kényeztetést jelentett Brae nan Ythan után. Alig tudott betelni a látvánnyal.

Felérve az emeletre Sean felkínálta neki a lehetőséget, hogy elsőként ő válasszon magának hálószobát. Ez meg is történt. Nem a legnagyobbat szemelte ki, hanem azt, amelyikből a legzavartalanabbb kilátás nyílt a kertre meg a medencére. Mire ő is felbaktatott a csomagokkal, már az ágyon heverészve találta.

– Ez leírhatatlan, Sean.

– Csak a körítés, bár annak nem rossz. Ezután rajtunk múlik, hogyan érezzük magunkat itt.

– Van valami terved? – Francesca hasra fordult és felkönyökölve a tenyerébe süllyesztette az állát.

– Semmi kiugró. Ám ha ilyen istenverte tömeg hullámzik odalent, máris jobban örülök, hogy van saját medencénk.

– Esetleg St. Tropez-n kívül is kereshetnénk strandot.

Sean lerogyott az ágyra. – Megnézzük, Frenchy.

Francesca felült és odamászott mellé. Ugyanúgy a falnak vetette a hátát, majd kötekedő vigyorral megkérdezte: – Árulj el valamit. Milyen logikával hívsz egyszer Katicának, másszor meg Frenchynek?

Ahogy Sean egy készülő visszavágással az őt fürkésző arcba nézett, tekintetét rabul ejtette a meggypiros száj. Francescának volt a legszebb, legcsókolnivalóbb szája. Ám akármilyen nehezére is esett, ellenállt a vágynak, hogy megcsókolja. – Fogós kérdés.

– Vallj színt, Sean Clyatt!

– Nem könnyű megszokni, hogy állítólag felnőtt az az örökmozgó gyerkőc, aki a minap még botrányos csipkékben rohangált fel és le …

– Az nem az én hibám volt!

Sean önkéntelenül is kinevette Francesca heves tiltakozását. Egy fiatal nő testében azért még kölyök volt, aki imádott játszani. – Pontosan mi is áll abban a te bizonyítványodban?

– Az érettségemet vagy az érettségimet vonod kétségbe? Jobb, ha tudod, az összes tárgyból jelest kaptam.

– Ez mindenesetre pompás kezdet a tojáshéj végső ledobásához.

– Piszok fráter!

Sean összegörnyedt, mintha a bevitt ütés megadásra kényszerítené. – Igyekszem leszokni a Katicáról, áll az alku? Csak ne bánts! – Francesca nagylelkűen beleegyezett. – Egyébként meghívtam valakit, hogy töltse velünk a nyarat.

– Kicsodát?

– Natet.

– Nocsak! A fantom testet ölt?

Sean jót mulatott a megfogalmazáson. – Eddig is hús-vér ember volt, csak te nem találkoztál vele.

– Jó szöveg! Már értem, hogy a te esetedben mit díjaztak a diplomával.

– Hálás köszönet, szívem hölgye! – bohóckodott Sean a szájához emelve Francesca kezét. – Ha minden igaz, két-három héten belül felbukkan. Felajánlottam neki, hogy alhat a villában. Remélem, nem neheztelsz emiatt?

– Cseppet sem. Abból, amit ez idáig hallottam róla, nem fogjuk sűrűn látni.

– Egyetértek. Feltételezem, hogy nem adja fel a megszokott életvitelét, ami annyit tesz, hogy majd kártyázik meg a pipiket hajtja.

Francesca az apja sokszor tudálékos, skót akcentusával azt recsegte: – Csak te be ne rozsdásodj, fiam!

Az első Riviérán töltött hónapban Sean mást sem tett, minthogy elvitte Francescát az arra érdemes helyekre. Olykor ugyan kimerítette az örökös jövés-menés meg a hódolatteljes turista szerepe, ennek ellenére nem került nagy erőfeszítésébe. Francescát minden érdekelte és a svájci iskolának hála sokat tudott az errefelé fellelhető látnivalókról. Keresztbe-kasul vándoroltak, hol kocsival, hol motorkerékpárt béreltek. Útközben nem egyszer kihasználták a legeldugottabb partszakaszokat és önfeledten csobbantak bele a tengerbe. A rekord meleget hozó nyár összes jótéteményét ki akarták élvezni. Márpedig ha valódi úszásra vágytak, ahhoz mérföldeket kellett utazniuk, hiszen St. Tropez környékén minden zsúfolásig megtelt. Másik kedvenc időtöltésük a vízisí lett. Sean megismerkedett valakivel, aki másnaponként kivitte őket a vízre, ahol zavartalanul hódolhattak a száguldás varázsának. Emellett gyakran átjártak az egyik szomszéd villába teniszezni, mivel az itt nyaraló testvérpár partnereket keresett négyeshez. Francesca rászokott a kerékpározásra és gyakorta elment egy-két órára felfedezni a környéket. Olyan zugokat keresett, ahova tömegek nem jutottak el. Az idő kellemesen telt és ennek megfelelően észrevétlen gyorsasággal folyt ki a kezükből. Hirtelen már itt is volt július közepe.

1972. július 7.

Óriási bakot lőttem, amikor Natet St. Tropez-ba hívtam. Még semmi sem igazolódott be – a fenébe milyen hivatalos lettem – de valami azt súgja, végzetes hiba volt. Nem mintha nem tartaná magát a megállapodásunkhoz. Esténként kirittyenti magát és lemegy a városba. Rendszerint átkártyázza az éjszakát, a szerencse fia elképesztő sikerszériát zavar le, azután egy elragadó lánnyal átduhajkodja magát a hajnalba. Legtöbbször csak késő délelőtt bukkan fel a villában, hogy lezuhanyozzon és eszméletlenül hulljon az ágyába némi regeneráló alvásra.

Ez idáig pompásabb nem is lehetne. A nőkön viszont képtelenség kiigazodni. Mi lehetne visszataszítóbb, mint egy férfi, aki napközben alussza ki az éjszaka részegségét, számtalan nővel flörtölget messze nem plátói módon, ráadásul a legtöbbre már másnap nem emlékszik? Ezt mondja a racionalitás, de erre fittyet hányva… a pokolba is! Bármibe lefogadom, hogy Frenchy belezúgott ebbe a pernahajderbe! Túl jól ismerem ahhoz, hogy ne vegyem észre, milyen ábrándos pillantásokat küld Nat felé, amikor azt hiszi, senki nem látja. Bárcsak tudnám, mihez kezdjek ebben az ostoba helyzetben?

– Mi újság, haver? Kidobott az ágy? – nézett Sean Jonathanre, amikor felbukkant a medencénél.

– Valahogy úgy. Az éjszaka pocsékul voltam. Kijött belőlem az utolsó falat is, amit vacsorára megettem.

Jonathan élettelenül hullott a másik nyugágyba. Megviseltnek látszott. Mindössze rövidnadrágot viselt, annak is kifordult a zsebe, haja kiismerhetetlen alakzatban meredt az égboltra, arca pedig reménytelenül fáradtnak mutatta. Mindössze másfél hete érkezett, de ennyi is elég volt, hogy megkapja a nap. Bőre barnára sült, szőkés haját kiszívta a nyár. A nők álma, szögezte le magában Sean némi bosszúsággal, ahogy jobban megnézte. Magas volt és karcsú, sok év aktív sportja tetszetősen átformálta a testét. Emellett jóképű volt, igéző pillantással, szögletes állal és lehengerlő

mosollyal. A természet nem bánt vele szűkmarkúan, kár, hogy ő maga is tisztában volt ennek a páratlan külsőnek az előnyeivel. Ám a példátlan megjelenésen túl kedves és előzékeny is tudott lenni, ha akart, ezt rendre be is dobta a csábítás érdekében. És akkor az ember még számba se vette az értelmi képességeit, amelyek jogászként mindenképpen ígéretes jövőt jósoltak neki.

Jonathan kérdése rákényszerítette, hogy feléje forduljon. – Hogyhogy egyedül? Leparkoltad az utánfutódat?

– Ne gúnyolódj!

– Most komolyan – simította hátra Jonathan rendezetlen fürtjeit. – Miért nem küldöd haza valamilyen rafinált indokkal, eh? St. Tropez tele van készséges és bizsergetően érzéki lányokkal. Te meg itt kuksolsz ezzel a vasszűzzel. Legyen eszed, Sean!

– Menj a fenébe, Nat! Utálom az ilyen közönséges megjegyzéseidet.

– Utálod vagy se, igazam van. A te Frenchyden még ott lóg a pólya. Mellesleg ordít róla a svájci intézetszag, amitől háborog a gyomrom.

Sean elhúzta a száját. – Tudod, mitől háborog a te gyomrod, komám? A töménytelen piától, amit lezúdítasz a torkodon és közben összezabálsz mindenfélét. Egyébként szívesen megnézlek majd húsz

év múlva, vajon intézeti lányt veszel el, vagy egy olyat, akikkel manapság elszórakozol.

– Eszemben sincs megnősülni, mióta ezt szajkózom! Ugyanazt megkaphatom bármelyiktől gyűrű

nélkül is. És te is okosabban tennéd, ha nem bilincselnéd magad senkihez – Jonathan kelletlenül legyintett, ám hamarosan megenyhülve újra rázendített. – Küldd szépen haza és miénk a terep.

– Valamit elfelejtesz. Azért vagyunk itt, mert neki akartam egy feledhetetlen nyarat, érted? Vele akartam lenni, mielőtt hazamegy és az apja…

– Mi van az apjával?

– Nem érdekes. Te csak szállj le erről a témáról.

Jonathan végignyúlva a nyugágyon hosszan elbámult a kert felé. Percekig tartott, mire megszólalt. – Tegnap egy vagyont nyertem ruletten. Csaphatnánk egy görbe estét. Csak te meg én.

– Mondd, neked melyik estéd nem görbe? – nevetett Sean. – De ma semmiképpen sem megy.

– Ma miért nem? Talán Hamupipőkét bálba viszed?

– Telitalálat. Táncolni megyünk egy jachtra.

– Majd imádkozom, hogy megtalálja a maga királyfiját.

– Ne fáraszd magad. A királyfi már megtalálta őt, pusztán csak korai lenne elmondani neki.

Jonathan lemondóan fintorgott. Kivételesen azonban semmi sértő nem hagyta el a száját. – Jól van és holnap? – Sean habozva ugyan, de rábólintott. – Viszont Frenchy itthon marad.

A kertre nyíló teraszajtó mögül Francesca bújt elő. Kétszer is Sean nevét kiáltotta, de hiába, mert ő nem hallotta meg. Kénytelen-kelletlen kimerészkedett a déli napsütésbe és a füvön keresztül a medencéhez sétált. – Sean.

– Gyere, Katica, már azt hittem, felfaltak a zombik.

– Kerekezni voltam. Viszont áll a kapunál egy hordár valami csomaggal, amit neked akar átadni.

Sean szélsebesen pattant fel fektéből. – Na, végre!

– Mi van a dobozban?

– Idejében megtudod – nyomott egy puszit Francesca arcára, hozzá sejtelmesen vigyorgott. –

Nemsokára. Addig vigyázz Natre, de óvatosan, retteg a nőktől.

– Valóban? – dünnyögte Francesca ellenségesen, addigra azonban Sean már a ház felé iramodott.

Francesca kettesben maradt Jonathannel, aki ez idáig egyetlen hangot sem hallatott. Mélán heverészett a napon és merően nézte őt. Nem mindennapi szürke tekintetéből vérfagyasztó ridegség áradt. – Katica? – kérdezte ironikus hanglejtéssel, szája meg olyan ívben görbült, mint aki csak nehézségek árán tudja visszatartani a nevetést.

– A szeplőim.

– Á!

Jonathan kritikus pillantása végigszaladt Sean bilincsén. Nyakigláb volt, tagadhatatlanul megörökölte azt a jellegzetes testmagasságot, amit az unokabátyja is. Alakját sajnálatos módon eltakarta a formátlan lebernyeg, amit viselt. Pusztán két lábszára kandikált ki belőle, azt azonban el kellett ismerni, hogy rendkívül formás lábak voltak karcsú bokával. Aztán pillantása feljebb csúszott arra a jelzővel nehezen leírható, pokoli vörösben izzó hajzuhatagra, ami már az első találkozásukkor is kiverte a szemét. Nemcsak a színe volt semmihez se fogható, de ilyen sűrűségű loboncot emberi fejen még soha nem látott. A derékig érő haj amúgy nem követte a kor divatját, ő ennek dacára szívesen beletúrt volna, hogy megtudja, tényleg olyan vadító érzés-e, mint látszik. Intézeti lány, szögezte le magában a nem éppen hízelgő megállapítást, mialatt Francesca egyik lábáról a másikra állt. Azt sem tudta, mit kezdjen magával. Se leülni nem mert, se elfutni, csak tétova pillantásokat vetett arra, amerre Sean eltűnt. Jonathan úgy látta, itt az alkalom, hogy előhozakodjon a legújabb tervével. – Ugye, nem zavar, ha Seannal holnap este elmegyünk valahova? Kettesben.

– Nem.

– Nem vagy valami szószátyár – Jonathan alig tudta lenyelni a kárörvendést. Látta, sőt érezte, hogy a puszta jelenléte feszélyezi Francescát.

– Az igen is csak egy szó.

Most már nyíltan nevetett. – Ez igaz. Szóval, olyan helyre mennénk, ahova gyerekeket nem engednek be.

– Nem vagyok gyerek, de eszemben sincs veletek tartani.

Sean felbukkanása megfosztotta Jonathant a válasz lehetőségétől. Még egy utolsó fürkész pillantást vetett a vörös látomásra, ám aztán már Seanra figyelt. Hóna alatt az átvett csomaggal megállt a kertben félúton és odakiáltott nekik. – Frenchy, gyere! Bontsd ezt ki!

Jonathan Francesca után bámult, ahogy gazella léptekkel a ház felé nyargalt. Mozgása atlétákra vallott, ahogyan formás, izmos lába is. Haja csak úgy úszott a levegőben. Sean lelkesen a karjába kapta és máris eltűntek a szeme elől. – Szegény Sean barátom – dörmögte maga elé részvéttel, mielőtt egy fejessel a medence vízébe vetette magát.

Sean az elegáns szmokingba vágta magát, amit két napja bérelt a városban. A villa legnagyobb tükrében meg is szemlélte a végeredményt. Noha szép sikereket könyvelhetett el a gyengébbik nemnél, soha nem tekintette magát igazán jóképűnek. Jonathannal ellentétben, aki sokak szerint bezzeg klasszikus férfiszépségnek számított. Micsoda idétlen kifejezés. Az ő arca azonban nem rendelkezett hasonlóan szabályos vonásokkal, szemöldöke túl dúsra nőtt, a szája meg ferdén állt, így a mosolya is elkerülhetetlenül viselte ennek következményeit.

– A Vén Komisz csak balról tud ütni – rendszerint ezzel a tréfával ütötte el a dolgot, ha szóba került, ám ettől még az igazság nem fájt kevésbé.

Orra egy ügyetlenül bezsebelt jobb horog nyomait viselte. Nem pontosan forrt össze a csont és azóta enyhén görbe maradt. Ennyi formabontó vonás mellett legalább azt elmondhatta magáról, hogy kifejezetten magasra nőtt, mint egyébként a Balfour-Gwynnek többsége. Idővel elérte a hat láb hármat és ezzel mindenkinek fölébe tornyosult. A lányok közül mindig úgy választott, hogy ne kelljen örökösen hajlongania, mert azt nevetségesnek találta volna. Mindent összevetve kevéssé mondhatta el magáról, hogy pusztán fizikai megjelenésével óriási hódításokra lenne hivatott, ezt azonban nyílt és vidám természete bőséggel ellensúlyozta. Akit egyszer sikerült megnevettetnie, az többnyire a

barátja lett vagy legalábbis reményteljes kapcsolatot alapozott meg vele. Emellett akadt még egy rejtett fegyvere, azon ritkaságok egyike, amire Brae nan Ythanban tett szert. Ez az udvarias előzékenység volt. Mondhattak neki akármit arról, hogy a modern nő függetlenségre meg egyenjogúságra vágyik, mikor nap mint nap azt tapasztalta, hogy kellő lovagiassággal bármelyik nő

levehető a lábáról. Egy-két finom bók, régimódi széptevés és kézcsók, na, ez volt a valódi siker titka.

– Ejha! – füttyentett Jonathan, amikor ő lesétált a lépcsőn. Feltett lábakkal hevert a bőrgarnitúrán, az előtte álló palackból majdnem a talpáig kipárologtatta a whiskyt.

– Na, milyen vagyok?

– Egy Adonis, öregem!

– Te beszívtál? Még nyolc sincs – lépett közelebb Sean a kifacsart testhelyzetben fekvőhöz.

Lehelete önmagáért beszélt.

– Ez ma az én estém. A sárga földig leiszom magam.

– Csak bele ne fulladj a medencébe, mire hazajövünk.

Jonathan rekedten felnevetett, majd újratöltötte a poharát, hogy rögvest meg is húzza. Sean egy másodpercre eltöprengett azon, miért nem az üvegből vedel, ha ebben a tempóban nyakalja a lélekölőt, ám a kérdést megtartotta magának. – Erre ne is számíts, pajtás! – vicsorgott Jonathan. –

Holnap elviszlek egy muriba, ahol igazi zene szól, a lányok hús-vér nők, nincs ez a kislányos romantika és a tetejébe nem kell pingvinnek öltözni.

Sean bosszúsan nézett rá. – Megint kezded? Nyomatékosan megkértelek, hogy Frenchyt hagyd ki…

– Az ördögbe is, Sean Clyatt! – ugrott fel Jonathan, bár komoly erőfeszítésébe került egyenesen megállnia a lábán. – Azt mondtad, jöjjek le St. Tropez-ba, mert bőven lesz kártya, pia meg nő. Erre a nyakunkra hozod ezt a gimnazistát és befuccsol az agglegény életünk, mert egyfolytában a szoknyáján ücsörögsz.

– Igazságtalan vagy, mellesleg tök részeg – Sean megbökte Jonathan vállát, ami elegendő is volt, hogy elveszítse az egyensúlyát és rongybabaként hulljon vissza oda, ahonnan felállt.

– Igen, részeg vagyok, de nem vak! Nem azért vagyunk itt, hogy kitomboljuk magunkat? Ébredj már fel, haver! Egész évben gürcöltünk meg tanultunk, mint két eszelős, úgyhogy most itt a lazítás ideje. Ha nem most, akkor mikor? Ősztől mindketten irathegyek mögött növesztjük a hátsónkat és vége az aranyéletnek!

– Valamiről hajlamos vagy megfeledkezni – Sean szándékosan lehalkította a hangját, nehogy ebből az értelmetlen vitából bármi is felszűrődjön az emeletre. – Összekevered azokat a lányokat, akikkel az élvezet kedvéért ágyba bújsz, és azokat, akiket érdemes szeretni. Azért hoztam Frenchyt a tengerhez, hogy kedvére fürödhessen és élvezze a nyarat. Ha hiszed, ha nem, ilyen egyszerű.

Kárörvendő hahota jelezte a kiváltott hatást. – Hát ne is erőlködj, barátom! Ezzel a Katicával te nem fogsz ágyba bújni!

– Nem is akarok, én…

– Ugyan, nem kell ez a maszlag. Túl jól ismerlek, ha rajtad múlna…

Sean megadta magát. – De nem rajtam múlik, Nat. Szeretem őt és éveken át arra vártam, hogy felnőjön. Éppen ezért továbbra sem esik nehezemre várni. Ezt viszont olyasvalaki, akinek nincs is szíve, nem értheti meg.

– Rám célozgatsz talán?

– Naná! Neked ugyanis egy dolog jelent örömöt: ha minél több lányról udvarolod le a fehérneműt.

– Az lehet, viszont nem az unokatestvéremmel kezdem.

Jonathan újfent nevetni kezdett, bár a kiadott hang Seanban éretlen kamaszlányok vihogását idézte. Lesajnálóan nézett a barátjára, aki a részegség olyan stádiumába jutott, hogy már megsérteni sem lehetett. Az utolsó megjegyzéséért szívesen behúzott volna neki egyet, de nem üthetett meg valakit, aki lábra se tud állni. – A szemérmes szívdobogásokra ráérek negyven felett – makogta Jonathan üres tekintettel maga elé vigyorogva.

– Teljesen meghibbantál, Nat!

Sean fel sem figyelt Francescára, aki időközben elkészült az öltözködéssel. Amikor azonban Jonathan zavaros tekintete a háta mögé vándorolt és ott megállapodott, ő is megfordult. Ott állt a lépcső alján és a korlátban megkapaszkodva várt az ítéletre. Sean torkában dobogó szívvel mérte végig az estélyi ruhát, amit ő maga rendelt St. Tropez egyik felkapott szalonjában. Az ezüsttel gazdagon kivarrt, földig érő ruhaköltemény kísértésbe ejtően állt rajta. A feketébe hajló kék hatásosan kiemelte fehér bőrét, vörös hajához más szín talán nem is illett volna ennyire. A finom anyag engedelmesen omlott le a testén, a sliccből kivillant formás lába, a dekoltázs pedig valamelyest láttatni engedte a mellét. Haját kontyba kényszerítette, mindössze két tincs szökött ki belőle, noha gyanította, hogy azok sem szándék nélkül. Először eszmélt tudatára annak, amit egyébként olyan nagyon várt: hogy a kis Frenchy végérvényesen felnőtt. Eddig csupán az eszével mérte fel ennek a jelentőségét, most azonban a testet öltött bizonyíték is ott állt előtte. A mindig kócos, kinyúlt pólókban és farmerben mutatkozó kamasz álcája mögül vonzó, fiatal nő bújt elő.

Valaki, akire oda kellett figyelni. És ő amellett, hogy lenyűgözte a látvány, azt is azonnal megállapította, hogy a svájci intézetnek is megvolt a maga haszna, hiszen Francesca irigylésre méltó testtartással viselte a számára szokatlan toalettet.

– Hamupipőke? – ütötte meg a fülét Jonathan maró gúnnyal átitatott kommentárja. – Kár, hogy az illúzió hamis.

Sean dühösen reccsent rá. – Vagy most abbahagyod, vagy gondolkodás nélkül kiütlek!

– Jól van, jól van!

Odament Francescához, aki továbbra is kétségek közt hánykolódva álldogált az alsó lépcsőfok mellett. Kartávolságra tartva őt még egyszer megcsodálta. – Ez már nem is az én Katicám, hanem egy hercegnő. Nincs rá jobb kifejezés, gyönyörű vagy.

A bók hallatán Francesca a füle tövéig elpirult, Sean ezért tapintatosan úgy tett, mintha észre se venné. Vele ellentétben Jonathan halkan kuncogni kezdett, amivel nem segített.

– Ne is figyelj rá, megint felöntött a garatra.

– Szivacs lehet a mája helyén – jegyezte meg Francesca epésen, majd végigsimított a csípőjén. –

Én túl gömbölyű vagyok ehhez a ruhához, Sean. Ide viszont nincs mit tennem – igazította meg a vállpántot, mely a kissé merész mellrészhez illeszkedett.

– Ugyan, káprázatosan nézel ki. A tükörben lehet a hiba.

Francesca hálásan mosolygott, ennek ellenére a szavai tanúsították, hogy nem dől be minden bóknak. – Jó szöveg, kár, hogy nem győztél meg.

– Ne légy igazságtalan magadhoz, tényleg csodásan áll ez a ruha.

– Még mindig nem hiszek neked.

– Meglátjuk, ha elég sűrűn mondogatom… valami azonban még hiányzik.

– Egy izgi harisnyakötő – hangzott fel a hátuk mögül, ám rá se hederítettek.

Sean a zakója belső zsebéből vékony bársonytokot varázsolt elő és felpattintotta a fedelét. Egy gyöngysor hevert a párnán.

– Ékszer? Nekem?

– Megígérem, hogy nem csinálunk belőle rendszert – nevetett Sean. Tudta jól, hogy Francesca nem rajong se a cicomákért, se az ékszerekért. Nem hozta lázba se az arany, se a drágakövek, ehhez a ruhához mégis járt egy kiegészítő. Kiemelte a láncot a tokból és a fedetlenül hagyott nyakba illesztette. – Most tökéletes. Nos, mehetünk? – Francesca hátára terítette a ruha kis kabátját és kifelé vették az irányt.

– Jó mulatást – kiáltotta utánuk egy részeg hang, ők azonban ezt már nem hallották.

1972. augusztus 20.

Nat egyre elviselhetetlenebb. Mértéktelenül vedel és olyankor nem tesz lakatot a szájára. Állandó és visszatérő jelleggel Frenchy jelenléte miatt nyavalyog, mintha őt okolná azért, mert nem érzi jól magát. Szerintem először inkább tükörbe kéne néznie. A lehetetlen viselkedésével képtelenség együttélni, márpedig ehhez semmi köze Frenchynek. Egyébként sem tudom, miért gondolta, hogy sülve-főve vele fogok lógni, amikor már a kezdetek-kezdetén közöltem, mi a valódi célom ezzel a nyaralással. Semmi esetre sem az ő szórakoztatása. Újra meg újra abba a kellemetlen helyzetbe hoz, hogy döntenem kell: ő vagy Frenchy. Elképesztő tapintatlanság!

Frenchy viszont maga a megtestesült csoda. Anélkül, hogy egyetlen szót szóltam volna neki erről a civakodásról, egyik nap azt mondta: „Tölts vele több időt. Menjetek el az éjszakba, én nem bánom”.

És tényleg nem bánja, amit azért egy kicsit sajnálok. Túlságosan szereti a magányt. Natre ellenben jó hatással vannak a közös kiruccanások, nem mintha szüksége lenne rám ahhoz, hogy bankot robbantson a kaszinóban vagy levegyen egy újabb lányt a lábáról. Kritikán aluli viselkedésétől hiába reméltem, hogy Frenchy érzései megváltoznak iránta. A nők megmagyarázhatatlan logikájával egyszerre veti meg és rajong érte. Nem egyszer kíméletlenül megfogalmazta, mit gondol az én jeles barátomról, a végén még nekem kellett Nat pártját fognom. Eközben minden mozdulata elbűvöli. A helyzet napról-napra kétségbeejtőbb. Az egyetlen vigaszom, hogy Nat észre sem veszi, Frenchy mennyire belegabalyodott. Az lenne aztán a pokol! Két lábbal tiporna át egy tapasztalatlan lány ábrándjain és ezzel az én egyre halványuló reményeimet is mindörökre a földbe döngölné. Ettől azonban nem kell tartani, hiszen Frenchy egy pillanatig sem illik azon szőke bombázók sorába, akikhez Natnek külön radarja van. Emiatt aztán csak arról kell gondoskodnom, hogy ők ketten ne töltsenek együtt túl sok időt. Rövidesen úgyis vége a nyárnak.

Jonathan az éjszakát a villa melletti kis lakban töltötte Marcellával. Három hete ismerte meg a diáklányt, aki a szüleinél múlatta a vakáció hónapjait. Miután egy partin összefutottak, többször is találkoztak. Ámbár ezek a randevúk legtöbbször bujdosásra emlékeztettek, mivel a lány nemigen hajlott arra, hogy társaságban is együtt mutatkozzanak.

– Errefelé jól ismerik a szüleimet, én meg menyasszony lennék, ha minden igaz – szabadkozott, ő

meg nem erőltette a dolgot. Ha nagyon őszinte akart lenni, cseppet sem bánta, amiért a helyzet így alakult, hiszen ez annyit jelentett, hogy főként kettesben ütötték agyon az időt. Marcella rendkívül temperamentumos és szórakoztató társaságnak bizonyult. Ugyanúgy szerette a kaszinót, a whiskyt meg a hálószobai huncutkodást, mint ő. Ezenkívül még tudott valamit, amivel az ő szemében óriásit nőtt: kiválóan beszélt angolul.

– Útlevél a mennyországba – lelkendezett Jonathan, amikor erre fény derült.

– Hogyhogy?

– Az összes, amit franciául hajlandó vagyok megtanulni, az egyetlen szó: chérie.

Marcella kacagva belekócolt szőke hajába és rákacsintott. – Te nyelvtudás nélkül is elboldogulsz, Jon.

A randevúk lebonyolításához ideális helyszínt találtak: a kerti házat, melynek berendezése egyetlen ágyra meg egy-két falra szögelt polcra korlátozódott. Emellett még akadt egy szerény fürdőszoba és egy bárpult. A szenvedélyes éjszakákat követően Marcella kora reggel távozott, ő

pedig a nap folyamán rátelefonált, hogy megbeszéljék a következő találkát.

– Miért nem a házban alszunk? – vetette fel egy alkalommal a lány.

– A főbérlőm parancsa.

– Seané? Szerintem kicsit sem az a nyárspolgár, aki lámpaoltás előtt ellenőrizné a jegygyűrűket.

– Nem is róla van szó. Lakik odabent egy zárdanövendék is.

Marcellát nem zavarta a kis ház, ellenkezőleg. A francia lelke romantikusnak találta. Egyszer-kétszer még vacsorát is összedobtak, nagyokat nevettek és remekül érezték magukat. Jonathan ezért általában csak reggel tért vissza a villába, amikorra kellően kialudta magát.

Egy reggel, miután Marcella hazament, hirtelen kedve szottyant úszással kezdeni a napot. Erőt vett a lustaságán és felhúzta a korábban a lakban felejtett fürdőnadrágját. Csak úgy mezítlábasan, ahogy volt, keresztülcsörtetett a gyepen és nyílegyenesen belevetette magát a medence hűs vízébe.

A fejes után felbukkanva vette észre Francescát, aki a nyugágyban olvasgatott. Éppen bosszúsan törölgette a vízcseppeket a könyvről, amelyben az ő akrobata mutatványa tett kárt.

– Káromkodhatnál egyet – nevette ki kihívóan. – Vagy az ilyesmit Svájcban nem tanítják?

Francesca felállt és lekezelően megkérdezte: – Attól megszárad a könyvem? – ezután válaszra sem várva megindult a ház felé.

Jonathan kiugrott a medencéből és utána iramodott. Mire utolérte, már a teraszon szürcsölte a

jéghideg narancslevet, a tányérján vajaskifli feküdt. Ő is elfoglalt egy helyet az asztalnál, majd pimaszul lecsapott a félretett könyvre. – Shelley! Ezt nevezem reggeli olvasmánynak!

– Egyeseknek reggeli után is túl nagy kihívás lenne.

A visszavágást tapssal hálálta meg. – Ezek szerint az intézetben humortan, vagy valami hasonló is létezik?

– A tárgy neve, hogyan szabaduljunk meg a nem kívánatos alakoktól.

– Jó kis intézeti tanterv – vigyorgott Jonathan.

– Mit tudsz te egyáltalán az intézetekről?

– Elismerem, keveset.

– Ez esetben azt javaslom, ne erőltesd ezt a témát.

– Akkor milyen témát erőltessek? Mondjuk, olvassuk együtt Lady Chatterley szeretőjét?

A lesújtó pillantást nem lehetett félreérteni. – Ha nem lehetetlen kérés, szeretnék nyugalomban megreggelizni.

– Ááá, vagyis fogjam be a számat?

– Nagy könnyebbség lenne.

Jonathan mégsem bírta néhány percnél tovább ezt az önmegtartóztatást. Miután szemügyre vette Francescát, ezúttal a mindent elleplező lebernyeg nélkül, újrakezdte. – Sajnálom, ha nem vagy hajlandó beszélgetni velem, holott Sean bizonyára azt szeretné, ha jobban kijönnénk egymással.

– Ez a jobban kijönnénk egymással nyilván nem azt takarja, hogy egyfolytában a mellemet bámulod!

A mérges kifakadás Jonathanből hangos, fékezhetetlen nevetést váltott ki. – Sean nem is említette, hogy makrancos Katicának viseli gondját. És ez a Katica nem is annyira szégyenlős, mint mutatja magát – gúnyolódott. – Engem meghagyott abban a hitben, hogy a fűtés hiánya miatt fázom a házban – Francesca zöld szeme gyilkosan villant feléje, de sajnos nem állt bele a szópárbajba. –

Brrrr! – rázkódott össze Jonathan színpadiasan. – Ha tekintet ölni tudna – a provokatív megjegyzés továbbra is a hallgatás áthatolhatatlan falába ütközött. – Tehát hol van Sean?

– Mindenesetre itthon nincs.

Megint egy önfeledt hahota. – Kirúg a hámból? Mi tagadás, a férfiember nem bírja ölelő karok nélkül.

– Ezt megértem – öltötte fel Francesca a legédesebb mosolyát és Jonathanre pillantott. – Arra viszont ép ésszel indokot sem találok, amiért téged bármilyen nő hajlandó legyen elviselni.

– Óriási tapasztalatokat szerezhettél a férfiakkal kapcsolatban – fintorgott Jonathan.

– Azért még biztos van mit tanulnom.

– Van ám! Engem ugyanis a legtöbb nő kívánatos társaságnak tart.

– Mindig lenyűgöz egyesek határtalan önimádata.

– Ez nem önimádat, kislány, hanem tény.

– Tényleg?

– Bizony. Fogalmazzunk úgy, hogy ellenállhatatlannak találják a férfias vonzerőmet.

Francesca elgondolkodva ült egy percig, aztán ártatlan vigyorral azt tudakolta: – És ugyebár körülbelül ez minden, amit felajánlhatsz nekik?

– Ha tudnád, hogy ez nem is olyan kevés! Ki akarod próbálni, milyen egy forró ölelés? Úgy Shelley módjára… sok szenvedéllyel.

Jonathant, ha nem is mutatta, vérig sértette a felszaladó szemöldök, ami Francesca arcára varázsolt egy „Ó, te szerencsétlen!” kifejezést. – Szívfájdalom nélkül le tudok mondani róla. És most, hogy ezt megbeszéltük, megehetem a reggelimet?

A megvető tónus Jonathanbe fojtotta a szót. Szüksége volt némi időre, amíg megemésztette, hogy belebotlott valakibe, aki tökéletesen semmibe veszi. Egy éretlen fruska mellett ücsörgött, akit látott már úgy elpirulni egy-egy ártatlan bóktól, ahogy tizenévesekre jellemző, látta, hogy szégyenlős és félszeg, olykor mintha az önbizalma is nyomtalanul elillant volna, most azonban koravén magabiztossággal olyan éles nyelvű kijelentésekre ragadtatta magát, ami sokat látott kalandoroknak is a becsületére vált volna. Ez a megfoghatatlan kettősség felbőszítette. Ahogyan a visszavágásai is, amelyek megpróbálták őt nevetségessé tenni. Átható tekintettel méregette őt, mert úgy tűnt, emberére akadt benne, és abban reménykedett, hátha egy vallató pillantással a páncélja alá leshet, hogy megfejtse a titkait.

– Ami azt illeti, tényleg feltűnően szeplős vagy – jegyezte meg a mindenre kiterjedő mustra összegzéseképp. Miután az eddig a villában töltött hetek alatt Francesca alig merészkedett a napra, abban bízott, hogy ez a megállapítás végre megszúrja egy kicsit. Nem tűrhette, hogy egy éretlen kis tacskó ilyen csúnyán kioktassa. A kívánt hatás sajnos mégis elmaradt.

Francesca megrökönyödve kapta fel a fejét, jóllehet a szemében vidám fény bujkált, mintha legszívesebben nevetett volna. Jonathannek nehezére esett eldönteni, mi zavarja jobban. A tudat, hogy kineveti, vagy az, hogy ennek ellenére sikerült megőriznie a bosszantó önuralmát. – Köszönöm, hogy figyelmeztettél. És mivel a vörös a boszorkányság színe is, azt kívánom, legyen ez a végzeted.

Vagy egy vörös nő, vagy senki más!

Az ugratás azért csengett végül baljósabban, mint amennyit önmagában ért, mert mielőtt bármit felelhetett volna, Sean robbant bele a fagyossá váló légkörbe a maga sugárzó jókedvével.

– Sziasztok! – a képe csak úgy ragyogott. Akármennyire is eseménydús éjszaka állt a háta mögött, úgy festett, mint akit skatulyából húztak elő. Ezt a tulajdonságát Jonathan mindig átkozottul irigyelte tőle. Nem is bírta megállni, hogy szóvá tegye. Sean erre sietve, kissé gorombán odavágta: – Egy hölgy is van köztünk.