A magyarországi zsidó
holokauszt
kisenciklopédiája

A koncepciót kialakította, szerkesztette és az előszót írta
Gerő András
A fejezetek szerzői
Bolgár Dániel, Ökrös Fruzsina

Budapest, 2024

Szerkesztő
Gerő András

Szakmai szempontból ellenőrizte
Csorba László

Koordinátor
Nagy Beatrix

Korrektor
Lantos Júlia

Borítóterv
Pella Cintia Petra

A térképeket Márton Mátyás készítette
az Eötvös Loránd Tudományegyetem
Térképtudományi és Geoinformatikai Tanszéke
szakmai segítségével.
Tanszékvezető Zentai László

Elektronikus könyv
ElektroPress

ISBN 978-615-6200-64-8

© Közép- és Kelet-európai Történelem és Társadalom Kutatásáért Alapítvány, 2024
Felelős kiadó az Alapítvány főigazgatója

Tartalom

I. Előszó

II. A holokauszt áldozatainak száma Magyarországon

Bevezetés

Mit tudunk?

a) Üldöztetést elszenvedők

b) Halálos áldozatok

c) Gyermekáldozatok

Honnan tudjuk?

a) Üldöztetést elszenvedők: a zsidónak minősítettek száma

b) A halálos áldozatok száma

c) A halálos gyermekáldozatok száma

Összegezés

Bibliográfia

III. Zsidók és nem zsidók számokban

(Ez a fejezet egy külön pdf dokumentumban található.)

IV. Magyarországi zsidó történeti kronológia

1840-es évek

1850-es évek

1860-as évek

1870-es évek

1880-as évek

1890-es évek

1900-as évek

1910-es évek

1920-as évek

1930-as évek

1940-es évek

1950-es évek

1960-as évek

1970-es évek

1980-as évek

1990-es évek

2000-es évek

2010-es évek

Bibliográfia

V. Személyek

Bevezető

Bibliográfia

VI. Fogalmak – Definíciók

Bibliográfia

VII. Antiszemita értelmező zsebszótár

Bevezetés

A, Á

B

C

D

E, É

F

G

I, Í

J

K

L

M

N

Ö, Ő

P

Sz

T

U, Ú

V

Z

Zs

Bibliográfia

VIII. Térképek

IX. Intézmények–szervezetek, személyek és földrajzi nevek mutatója

Intézmények – szervezetek

Személyek

Földrajzi nevek

A 2023 januárjában elhunyt Gerő András történészprofesszornak volt egy régóta dédelgetett álma: A magyarországi zsidó holokauszt kisenciklopédiájának megjelentetése.

Szívügye volt ez a könyv. Fontosnak tartotta, hogy létrejöjjön egy, az eddigi kutatásokat, adatokat, információkat összegző, azokat szükség esetén korrigáló és megannyi újdonságot is szolgáltató kisenciklopédia a magyarországi zsidó holokausztról. Bosszantotta a sok félreértés, pontatlanság és a témával kapcsolatos elfogultság. Mind személyes, mind szakmai indíttatásból „tiszta vizet akart önteni a pohárba”. Azt szerette volna, hogy a magyarországi holokauszt iránt érdeklődőknek legyen egy biztos kapaszkodója, ahova bizalommal fordulhatnak, ami eligazítást nyújt számukra. Egy olyan maradandó munkát akart alkotni, amely évtizedek múltán is megbízható alapját képezheti a témáról szóló vitáknak, kutatásoknak. Tudta, hogy műfajából fakadóan ez nem egy olyan könyv lesz, amit az olvasó az első betűtől az utolsóig, fejezetről fejezetre végigolvas, sokkal inkább olyan, amit időről időre felcsap majd egy őt érdeklő szócikknél, térképnél, esetleg elkezdi tanulmányozni a számára érdekes statisztikát. A kötetből a magyarországi zsidó holokauszt részletkérdéseit ismerjük meg, azonban, ha figyelmesek vagyunk, akkor a mozaikokból összeáll előttünk a teljes kép is.

Gerő András életműve jelen kötettel válik teljessé. Köszönjük neki ezt a hiánypótló könyvet, ígérjük, hogy sokan és sokat fogjuk forgatni.

Baczoni Dorottya

I. Előszó

Gerő András

Magyarországon – a földrajzi vetülettől eltekintve
1
– eleddig soha nem jelent meg olyan kiadvány, amely enciklopédikus formában tárgyalta volna a magyarországi zsidó holokausztot.

Ez a könyv tehát a maga nemében az első.

Felfogásunk értelmében a holokauszt és így a magyarországi holokauszt sem egyenlő a zsidóüldözés eseménytörténetével, hanem annál sokkal összetettebb jelenség. Így komoly kihívást jelentett, hogy miként épüljön fel a kötet tartalma és szerkezete, hiszen egyszerre kellett figyelni a magyarországi zsidó holokauszt tényszerűségeire, illetve hosszú távú társadalomtörténeti, eszmetörténeti és politikatörténeti folyamatokra, a holokauszttal közvetve vagy közvetlenül összefüggő fogalmakra, a holokausztban különféle módon érintett személyekre és persze arra, hogy mint a történelemben mindig minden, itt is a szavakkal kezdődtek a tettek.

Figyelembe kellett vennünk a kisenciklopédia műfaji követelményeit is. Ennek értelmében a kisenciklopédia megalapozott tények mentén kialakított, az adott témakört illetően kontextusba helyezett, strukturált, nem teljes körű, de átfogó tudástartalmat ad. Így nem lineárisan beszéli el tárgyát, hanem szabadságot biztosít az olvasónak arra, hogy maga döntse el, miként barangolja be az itt felhalmozott ismereteket. Aki a könyvet kézbeveszi, nem számíthat tehát arra, hogy a kisenciklopédia történetté rendezve mintegy „elmondja” a magyarországi holokauszt históriáját.
2
Nem kívánja átfogóan bemutatni a holokauszt és benne a magyarországi holokauszt szellemi és spirituális tartalmát, illetve különféle interpretációit, hanem legfőképpen azokat a történetileg értelmezhető vetületeket tartalmazza, amelyek döntően magyar vonatkozásban lehetővé tették egy ilyen szörnyű eseménysor bekövetkeztét. A kisenciklopédia formája, illetve műfaja – a tartalmi elemek részleges és karakteres újdonságtartalmától függetlenül – önmagában is újszerű megközelítés a magyarországi zsidó holokauszt feldolgozásában.

Mindezeket átgondolva végül a következő szerkezetbe rendezett tartalom mellett döntöttünk
3
:

1) Az áldozatok száma: ebben a fejezetben azt tűztük ki célul, hogy három szinten mutassuk be, hány áldozata volt a magyarországi holokausztnak. Elsőként törekedtünk az üldöztetést elszenvedők számának meghatározására, értve ezen mindazokat, akik zsidóként jogfosztásnak, illetve életveszélynek voltak kitéve. Másodszor igyekeztünk összefoglalni a halálos áldozatok létszámára vonatkozó ismereteinket. Harmadszor arra tettünk kísérletet, hogy megbecsüljük, hányan lehettek az áldozatok közül a gyermekek. Az üldöztetést elszenvedő, illetve meggyilkolt gyerekek (15 éven aluliak) létszámával azért foglalkoztunk, mert a budapesti Sorsok Háza – legalábbis az eredeti tervek szerint – a holokauszt gyermekáldozataira kiemelt figyelmet fordított volna.

Tömören összefoglaljuk, amit az áldozatok számáról tudni lehet, levezetjük, hogy honnan lehet mindezt tudni, vagyis bemutatjuk a kiszámítás módját és bonyodalmait.

2) Statisztikai adattár: az összeállítás arra törekszik, hogy bemutassa – ha nem is a teljesség igényével, de legalább átfogóan – a magyarországi hivatalos statisztikai adatgyűjtés során felhalmozott, majd publikált eredményekből mindazt, ami jelentőséggel bírhat a holokauszt társadalmi–gazdasági értelmezésében. A holokauszt nemcsak ideológiailag vezérelt tömeggyilkosság, államilag iparszerűen megtervezett és megszervezett népirtás volt, hanem gazdaság- és társadalomtörténeti jelentőséggel is bírt. Erre a dimenzióra általában kevesebb figyelmet szoktak fordítani, de mi a lehetséges interpretációkhoz rendelkezésre kívánjuk bocsátani az alapvető statisztikai adatokat.

Az adattár az egész országra kiterjedő adatokat tartalmaz a zsidóság emancipálásától (1867) kezdődő és a holokausztig tartó időszakból. Forrásai a Központi Statisztikai Hivatal által végrehajtott népszámlálások kötetei, a KSH rendszeres és rendkívüli tematikus adatgyűjtései, amelyek eredményeit legtöbbször a statisztikai évkönyvek tartalmazzák, továbbá egyes minisztériumi adatközlések. A nem hivatalos kortárs (pl. hitközségi, társadalomtudományos vagy politikai célú), illetve az utólagos történettudományi felmérések eredményeire az adattár nem terjed ki.

Az adattár nemcsak átvesz számokat a publikált statisztikákból, hanem minden témakör esetében fel is dolgozza azokat. Egyrészt új szempontok szerint válogatja és rendezi az adatokat, a közreadott számokból új adatokat számol ki, és törekszik minél hosszabb idősorba rendezni azokat. Másrészt nagy hangsúlyt helyez arra, hogy lehetőleg tisztázza az adatoknak azokat a keletkezési körülményeit, amelyek a statisztikai kiadványok táblázataiból nem derülnek ki, ám elengedhetetlenek jelentésük pontos megértéséhez. Harmadrészt az adattár elemi szinten értelmezi is az adatokat.

Az adattár különlegessége, hogy mintegy rávetíti a zsidótörvények és a holokauszt korszakában hivatalos, a világot zsidókra és nem zsidókra osztó szemléletet a magyar statisztikai hagyományra, amelytől ez jellemzően idegen volt. Ez annyit tesz, hogy minden témakörről zsidó/nem zsidó bontásban közöljük az adatokat. A zsidótörvények értelmében zsidónak minősülők azonosítását egyetlen hivatalos felmérés, az 1941. évi népszámlálás kísérelte meg, az is sikertelenül. Ezért jobb híján felekezeti alapon választjuk szét a zsidókat a nem zsidóktól, vagyis következetesen a nem izraeliták eredményeihez hasonlítjuk az izraelitákéit. Ez a gyakorlatban annyit tesz, hogy a statisztikai kiadványok felekezeti bontású táblázatait fogjuk felhasználni úgy, hogy a zsidó vallásúak eredményeit az összes többi felekezet és a felekezeten kívüliek összesített eredményeivel állítjuk szembe.

Az adattár törekszik arra, hogy könnyebben hozzáférhetővé tegye a zsidókról (és nem zsidókról) szóló magyar statisztikai hagyományt.

Az adattár témakörönként halad. Minden témakör tárgyalása az adatok megértéséhez szükséges körülmények, illetve az adatgyűjtés történetének ismertetésével indul. Ezt az adatokat bemutató táblázatok és diagramok követik. Itt mindig jelezzük, melyik adat melyik országterületre vonatkozik. A harmadik szakasz a táblázatokból és diagramokból levont következtetéseket tartalmazza.

3) Kronológia: a kronológia a magyar polgári államalapítástól, 1848-tól jószerivel napjainkig nyújt áttekintést a magyarországi, illetve a magyar zsidóságot érintő eseményekről.

A kezdő időpontot indokolja, hogy már ekkor megjelent az a határozott kontúrú kettősség, amely egyfelől a polgári szabadság oszthatatlansága melletti elkötelezettségben, másfelől a zsidóellenességben ragadható meg. A kronológia ennek a két hagyománynak az útját törekszik végigkövetni a magyar történelemben: azt kívánja megmutatni, ahogy az egyik a teljes jogegyenlőségbe, a másik a jogegyenlőség elvételébe torkollott. A jogegyenlőség felszámolása pedig az egyik előfeltétele volt a holokauszt bekövetkezésének.

A kronológia napjainkig terjed. Ezt egyfelől az indokolja, hogy a holokauszt után maradtak Magyarországon zsidó származású és vallású túlélők. De másfelől az is lényeges szempont, hogy a magyar állam és társadalom viszonyulásának a holokauszthoz szintén megvan a maga története. A paletta az elfojtástól, az elhallgatáson át az állami kárpótlásig és a holokauszt emlékezetének ápolásáig terjedt.

Ennélfogva a kronológia a magyarországi, illetve a magyar zsidóság helyzetéről igyekszik, ha nem is teljes, de mindenképpen átfogó képet nyújtani, továbbá érzékeltetni kívánja, hogy a magyar állam és társadalom mikor hogyan viszonyult hozzájuk. A hazai folyamatok nemzetközi trendekbe illeszkedtek; a kronológia vázlatosan ezeket is jelzi.

4) Személyek: az alfabetikus sorrendben megjelenő személyi regiszter olyan emberek neveit és rövid életrajzát tartalmazza, akik közvetlen vagy közvetett módon kapcsolódnak a magyarországi holokauszt történetéhez és emlékezetéhez. Vannak köztük olyanok, akik tudatosan vagy kevésbé tudatosan a népirtás szellemi közegének kidolgozásában, kialakításában vettek részt. Vannak köztük olyanok, akik tudatosan vagy kevésbé tudatosan a holokauszt politikai előkészítésében játszottak szerepet. Vannak köztük olyanok, akik a holokauszt végrehajtásáért felelősek. Vannak köztük olyanok, akik különféle módokon akadályozták a népirtó szándék kivitelezését és megvalósítását. Vannak köztük olyanok, akik a magyarországi zsidó holokauszt nevesebb áldozatai közé sorolhatóak, mert jelentős mértékben hozzájárultak a magyar gazdaság és magaskultúra gyarapításához. Nem teljes számban, de helyet kapnak a korabeli zsidó közélet meghatározó szereplői is.

Miután az egész kötet a magyarországi holokauszt történetével foglalkozik, ezért értelemszerűen a magyar személyi vonatkozások játszanak döntő szerepet. Emellett azonban nem nélkülözhetők azok a személyi vetületek sem, amelyek a nemzetközi környezetet személyesítették meg.

A személyek tekintetében a fent említett nézőpontok alapján állt össze a több mint kétszáz nevet tartalmazó névsor, amely nem teljes, de reprezentatív.

5) Fogalmak: a fogalmak közvetlen vagy közvetett módon kapcsolódnak a magyarországi vészkorszakhoz. A szócikkek rövid és közérthetően megfogalmazott meghatározásokkal kívánnak segítséget nyújtani a magyarországi holokauszt történelmének pontosabb megismeréséhez és az azt követően kialakult emlékezetkultúra mélyebb megértéséhez. A fogalmi felsorolás ugyan nyilvánvalóan bővíthető, de megítélésünk szerint tartalmi vonatkozásokban minden olyan kategóriát érint és tartalmaz, amely elengedhetetlenül szükséges a folyamat történelmileg értelmezhető leírásához.

6) Antiszemita értelmező zsebszótár: minden tett gondolatokkal és szavakkal kezdődik. Ez a zsebszótár arra tesz kísérletet, hogy belehelyezze az olvasót abba a nyelvi közegbe, amelyben a holokauszt Magyarországon végbement. Arra vállalkozik tehát, hogy érzékeltesse és segítsen értelmezni, mi zsongott a fülében a népirtásban résztvevőknek, az azt szemlélőknek és az áldozatoknak. E cél megvalósítására a – lazán értelmezett – értelmező szótári forma tűnt alkalmasnak: a kötet azokból a szavakból, illetve szócsoportokból ad ízelítőt ábécésorrendben, amelyek a holokauszthoz vezető úton az antiszemita szövegekben ismétlődően elhangzottak. A zsebszótár összesen ötven szócikke először meghatározza, mi volt a jelentésük ezeknek a szavaknak az antiszemita beszédmódban. Ezután magyarázó jegyzeteket fűz a meghatározáshoz. Majd megszületésük időrendjében egymást követő példaszövegeken mutatja be a használatukat.

Az, hogy a zsidó népre nagyobb figyelem irányul, mint a többire, és sokan ellenséges érzelmeket táplálnak velük szemben, nagy múltra tekint vissza, ám ez nem jelenti azt, hogy a különböző korok emberei egyformán lettek volna zsidóellenesek, gondolkodásmódjuk és ellenérzésük kifejezésére használt szókincsük változatlan maradt volna. A népirtás nyelvezete ugyan modern jelenség, de hosszú a keletkezéstörténete: csak néhány évtizeddel a holokauszt előtt született meg, ám a korábbi évszázadok zsidóellenes beszédmódjai is hatottak rá.

Az antiszemita értelmező zsebszótárban a modern antiszemita mozgalom magyarországi nyelvjárásának szókincséből törekszünk ízelítőt adni a mozgalom megszületésétől a holokausztig, illetve egy-két esetben azutánig. Nem célunk, hogy átfogó elemzését adjuk az antiszemita szóhasználatnak, de be kívánjuk mutatni a jellemző vonásokat.

Természetesen nemcsak azoknak voltak zsidóellenes érzelmeik, és nemcsak azok fejeztek ki zsidóellenes gondolatokat, akik csatlakoztak az antiszemita mozgalomhoz, hanem sokkal több ember volt ebben érintett. Ám az a nyelvezet, aminek segítségével a zsidók deportálása és meggyilkolása elgondolhatóvá vált, ezeknek a – mondjuk így – hétpróbás antiszemitáknak az ajkán fejlődött ki a maga teljességében. Ennek a zsebszótárnak ők a főszereplői, de törekszünk arra, hogy néhány példán bemutassuk, munkájuk jó termőtalajra talált, a szüntelen ismételgetés megtette hatását, az antiszemita szóhasználat behatolt azoknak a beszédébe is, akik nem voltak antiszemita mozgalmárok: az általuk kitalált kifejezések és jelentések átszőtték a hétköznapokat, de megjelentek olyan szövegekben is, amelyek akár egyáltalán nem is a zsidókkal kapcsolatban hangzottak el, vagy egyenesen zsidók írtak. De arra is olvashatunk majd példákat, hogy a beszélő ugyan ismeri az antiszemita beszédmódot, ám ellenáll neki, kifordítja, gúnyolja.

7) Térképek: miután a 19. századtól napjainkig többször változott Magyarország területe, ezért a könnyebb érthetőség kedvéért négy közigazgatási térképpel segítjük az olvasót. Az első térkép az 1918 előtti Magyarországot mutatja, a második a trianoni Magyarországot, a harmadik a területi revízió eredményeképpen a holokauszt idején létező 1944-es Magyarországot, a negyedik pedig a második világháború utáni területet.

Úgy gondoljuk, hogy a fenti hét szempont szerint elrendezett ismeretek segítenek történetileg érzékelhetőbbé, értelmezhetőbbé tenni a magyarországi – nemzeti értelemben igen jelentős részben magyarrá vált – zsidó származású emberek tragédiáját.

Az olvasó mindegyik fejezet végén az adott témakörhöz kötődő szakirodalmi és időnként a forrásokra vonatkozó tájékoztatót talál, amelynek részben az a célja, hogy a további tájékozódást segítse elő, részben utal arra, hogy az adott részben szereplő információk honnan származnak, részben pedig azt tartalmazza, hogy az adott fejezetnek milyen korábbi tartalmi változatai voltak.

A kötet végén intézményi–szervezeti, személyi és földrajzi névmutató szerepel. Ennek részben az a célja, hogy a többször előforduló nevek esetében segítse az olvasó tájékozódását, hiszen adott esetben meghatározott névhez tartozóan több információt is találunk.

A kötetben – a kisenciklopédia jellegből következően – rengeteg adat és tény fordul elő, ami azt jelenti, hogy minden igyekezetünk ellenére sok hibalehetőség is adódhat. A kritikai visszajelzések alapján egy lehetséges újrakiadás esetén készen állunk az indokolt javításokra, és kifejezetten köszönettel vesszük a kötetünk helyesbítését segítő, megalapozott észrevételeket.

A magyarországi holokauszt ugyan alapvetően a zsidó származásúakat érintette, de cigányok is elszenvedték. A kötetben ők csak ritkán szerepelnek, ugyanis a cigányok üldözésének története a zsidókénál sokkal kevésbé kutatott. Ezért jelezzük a címben, hogy a kötet tárgya a zsidó holokauszt. Őszintén reméljük, hogy az elkövetkezendő évtizedekben a történettudomány nagyobb hangsúlyt helyez a cigány holokauszt vizsgálatára, és így erről is létrejöhet egy kisenciklopédia.

Végezetül köszönetet mondunk a Közép- és Kelet-európai Történelem és Társadalom Kutatásáért Alapítványnak, mert támogatásával vált lehetővé ennek a kötetnek az elkészítése és megjelenése.

1 A magyarországi holokauszt földrajzi enciklopédiája I-III. Szerkesztette Randolph L. Braham Tibori Szabó Zoltán közreműködésével. Budapest, Park Kiadó, 2007.; Az észak-erdélyi holokauszt földrajzi enciklopédiája. Szerkesztette Randolph L. Braham – Tibori Szabó Zoltán. Budapest–Kolozsvár, Park Kiadó – Koinónia, 2008.

2 E tekintetben rendelkezünk átfogó monográfiákkal. Lásd Randolph L. Braham: A népirtás politikája. A Holocaust Magyarországon I-II. kötet. Belvárosi Könyvkiadó, Budapest, 1997, 2, bővített és átdolgozott kiadás. (Ennek a könyvnek 1988-as az első magyar kiadása. Az itt hivatkozott eredeti angol nyelvű kiadás 1994-es), illetve Christian Gerlach – Götz Aly: Az utolsó fejezet. Reálpolitika, ideológia és a magyar zsidók legyilkolása. Noran Kiadó, Budapest, 2005. (Az eredeti német kiadás 2002-es.) Többek között ezekre a művekre is utalunk a felhasznált szakirodalom számbavételekor.

3 A fejezetek rövidített tartalmát összefoglaló szövegeim részben megegyeznek az adott fejezet előszövegével.

II. A holokauszt áldozatainak száma Magyarországon

Zsidónak minősítettek, halálos áldozatok, gyermekáldozatok

Bolgár Dániel

Bevezetés

A következő írás azt tűzi ki célul, hogy három szinten mutassa be, hány áldozata volt a magyarországi holokausztnak. Először az üldöztetést elszenvedők számának meghatározására törekszik, értve ezen mindazokat, akik zsidóként életveszélynek voltak kitéve. Másodszor a halálos áldozatok létszámára vonatkozó ismereteket foglalja össze. Harmadszor arra tesz kísérletet, hogy megbecsülje, hányan lehettek az áldozatok között a gyermekek. Az üldöztetést elszenvedő, illetve meggyilkolt gyerekek (15 éven aluliak) létszámával azért foglalkozunk, mert a budapesti Sorsok Háza – legalábbis az eredeti tervek szerint – a holokauszt gyermekáldozataira kiemelt figyelmet fordított volna.

Először tömören összefoglaljuk, amit az áldozatok számáról tudni lehet. Aztán levezetjük, honnan lehet mindezt tudni, vagyis bemutatjuk a kiszámítás módját és bonyodalmait.

Mit tudunk?

a) Üldöztetést elszenvedők

A jogszabályok értelmében zsidónak minősülőknek kivétel nélkül el kellett szenvedniük az üldöztetést, mindahányan életveszélyben voltak. Ha a törvényekben és rendeletekben rögzített mentesítő körülményektől eltekintünk, akkor jogilag zsidónak számított minden zsidó vallású és bizonyos nem izraeliták. Hogy mely nem izraeliták, arról változóan rendelkeztek a jogszabályok. A zsidónak minősülőknek a népirtás legvéresebb, 1944. évi fejezetei idején érvényes meghatározása a harmadik zsidótörvényen alapult. Az e törvény szerint zsidónak számítók létszáma 1941-ben több mint 771 ezer (az 1944-ben használt, szűkített definíció szerint több mint 764 ezer), de kevesebb mint 825–835 ezer fő volt a megnövekedett országterületen. Ennyire becsülhető azok száma, akiknek veszélyben forgott az élete. (A trianoni országterületen legalább 442 ezren – az 1944-ben használt definíció szerint legalább 437 ezren –, de kevesebb mint 481–491 ezren voltak a zsidónak minősítettek.) A legnagyobb veszélyben a döntően 1944-ben, kisebb részt 1941-ben deportált több mint félmillió zsidó volt.

b) Halálos áldozatok

Arról, hogy hány zsidó életet követelt Magyarországon a holokauszt, sokféle szám kering a szakirodalomban. A bizonytalanság nem véletlen, ugyanis a halálos áldozatok számát precízen megállapítani nem lehet, csak becslések készíthetők, mivel az elkövetők rendszerint nem hagytak maguk után nyilvántartást arról, kiket vagy hány embert öltek meg.
4
A veszteség megbecslésére két módszer kínálkozik. Az egyik az, hogy a kutató olyan egykorú feljegyzéseket vagy kompetens személyek által tett utólagos kijelentéseket keres, amelyek az áldozatok számáról tudósítanak a népirtás egyes állomásain, majd az így nyert adatokat összegzi. A másik az, hogy a történész a zsidóknak a holokauszt előtti lélekszámából kivonja a holokauszt utánit, és így megkapja, mekkora volt a pusztulás.

A legrészletesebben levezetett Magyarországra vonatkozó kalkulációt Stark Tamás készítette el 2000-ben megjelent munkájában, amelyet a korábbi számítások kritikai elemzésével is megerősített. Stark – hacsak lehetett – az összegző megközelítést használta. Ezzel a módszerrel 430 ezer főnél többre, de 520 ezer főnél kevesebbre becsülte a veszteséget a revíziós sikerek utáni országterületen.
5
Más munkáiban más végeredményt kapott. A témáról legutoljára megjelent tanulmányában 420–530 ezer főre tette a halálos áldozatok számát.
6
(A trianoni országterületen Stark 2000-ben arra jutott, hogy a szerinte 460–490 ezer zsidónak minősülőből 190–240 ezer volt a túlélők száma. A két adat közti különbségben, a trianoni terület zsidóságának eszerint 220–300 ezer fős veszteséségében azonban benne van a szovjet hadifogságban elhunyt 10 ezer
7
zsidó is.
8
)

A zsidónak minősítetteknek tehát több mint fele, akár kétharmada elpusztult. A jelenlegi országterületen ez az arány kisebb volt, mivel Budapesten volt a zsidók túlélési esélye a legmagasabb.

1. táblázat A holokauszt zsidó áldozatainak száma a Felvidék déli részével, Kárpátaljával, Észak-Erdéllyel és a Délvidékkel megnagyobbodott Magyarországon Stark Tamás (2000) becslése alapján

A népirtás módja

Üldöztetést elszenvedők

Halálos áldozatok

fő

Deportálás (1941, 1944)

a kamenyec-podolszkiji mészárlás (1941)

16 000 – 18 500

15 000 – 16 000

a Sztójay-kormány idején (1944)

445 000 – 450 000

373 000 – 462 000

a Szálasi-kormány idején (1944)

50 000 – 100 000

összesen

511 000 – 568 500

388 000 – 478 000

Munkaszolgálat a keleti hadszíntéren (1941–1943)

egy időben

4 000 – 30 000

15 000

Újvidéki vérengzés (1942)

700 – 1 000

Munkaszolgálat a bori rézbányákban (1943–1944)
9

4 000

4 000

Munkaszolgálat 1944-ben a nyilas hatalomátvétel előtt

100 000

(1944 nyarán)

7 000

A nyilas uralom alatti üldözés és az ostrom áldozatai Budapesten (1944–1945)

15 000

Forrás: Stark 2000: 9–43., 115.

Ezenkívül Stark 20 ezer főre taksálta azoknak a zsidóknak a számát, akik munkaszolgálatosként vagy más módon szovjet fogságba estek a második világháború alatt, és ott haltak meg.
10

A magyar történettudomány csak legújabban kezdett behatóbban foglalkozni olyan forrásokkal, amelyek arról tudósítanak, hogy magyar honvédek és csendőrök külföldön – méghozzá a Szovjetunió elleni hadjárat során, illetve 1944 szeptemberében Románia dél-erdélyi részére betörve – nem magyar állampolgárságú zsidókat tömegesen meggyilkoltak vagy meggyilkolásukban közreműködtek. E források tartalmának tárgyszerűségéről élénk viták folynak.
11

c) Gyermekáldozatok

Nem tudjuk, hogy az üldöztetést elszenvedők, vagyis a jogi értelemben zsidók közt hányan voltak a gyerekek (0–14 évesek). Csupán azt állapíthatjuk meg az 1941. évi népszámlálásról publikált adatok alapján, hogy a jelenlegi országterületen élő zsidó vallásúak 15,2%-a volt 0 és 14 év közötti (7,0%-a pedig 15 és 19 év közötti).
12

A halálos gyermekáldozatok számáról annyi számítások nélkül, csupán józan ésszel is kikövetkeztethető, hogy a gyerekeknek még a felnőtteknél is kisebb kilátásuk lehetett a túlélésre. Egyrészt abból sejthető ez, hogy a gyerekek minden bizonnyal felülképviseltek voltak a deportáltak között. A legpusztítóbb akciók, az 1944. évi deportálások ugyanis mindenekelőtt a vidéki zsidókat sújtották, márpedig köztük sokkal több gyerek volt, mint a fővárosban: a vidéki zsidó vallásúak között 1941-ben a 10 éven aluliak aránya 2,4-szer akkora volt a trianoni területen, mint a budapestiek körében.
13
Ráadásul a felnőtt férfiak közül sokan munkaszolgálatosként elkerülték a deportálást. Másrészt Auschwitzban is a gyerekeknek volt kisebb az esélyük az életben maradásra a munkaképtelenek kiválasztása és gázkamrába küldése miatt.

Azt a várakozást, hogy a meggyilkoltak nagyobb valószínűséggel voltak gyerekek, mint felnőttek, többféle adat is megerősíti. Ilyen az, hogy a deportálásból a jelenlegi országterületre visszatérő és itt a Deportáltakat Gondozó Országos Bizottságnál nyilvántartásba vett zsidóknak csak 5%-a volt gyermek.
14
Vagy az, hogy amíg 1941-ben – szintén a mai országterületen – a zsidó vallásúaknak még 15,2%-a volt 0–14 éves, addig az 1946-ban összeírt izraelitáknak már csak 7,5%-a.
15
Megkíséreltük a gyermekek veszteségeinek szám szerinti megbecslését is az alább ismertetendő módszerrel, és azt az eredményt kaptuk, hogy a trianoni határok között 1941-ben 67–75 ezer főre volt tehető a zsidónak minősített 15 éven aluliak létszáma, amely a holokauszt utánra 48–58 ezer fővel csökkent számításunk szerint.
16
Ez a csökkenés nem feltétlenül csak a népirtás következménye volt, mindenesetre nagyobb arányú, mint amekkora csökkenés Stark Tamás becslése szerint a zsidóság egészénél bekövetkezett a holokauszt miatt.

Honnan tudjuk?

a) Üldöztetést elszenvedők: a zsidónak minősítettek száma

Ha azt akarjuk kideríteni, hány ember élete került veszélybe a magyar holokauszt során, azt érdemes megfigyelnünk, hogyan definiálták a zsidó fogalmát 1944-ben, mivel ekkor terjedt ki a népirtás a legszélesebb körre. A Sztójay-kormány idején végrehajtott deportálások azokat érintették, akiket gettósítottak. A gettósítandók körét az 1610/1944. számú miniszterelnöki rendelet 13. és 14. §-a szabályozta,
17
amely szerint az úgynevezett harmadik zsidótörvény zsidómeghatározását (1941: XV. tc. 9. és 16. §) kell alapul venni az intézkedés során azzal, hogy vannak kivételek. Mentesültek a harmadik zsidótörvény szerint zsidónak minősülők közül azok, akik korábban a sárga csillag viselése alól is felmentést kaptak (1240/1944. számú miniszterelnöki rendelet 3. §-a, amit az 1730/1944. számú miniszterelnöki rendelet felülírt).
18
Ilyenek voltak például az első világháborúban meghatározott kitüntetésekkel díszítettek, a magukat az ellenforradalomban exponálók, aztán mentesülhettek azok, akik a visszacsatolt területeken a csehszlovák, román és jugoszláv uralom alatt úgynevezett magyarsághoz hű magatartását tanúsítottak stb. De nem kellett gettósítani azokat a keresztényeket sem, akiknek ugyan két nagyszülőjük izraelita volt, de nem voltak házasok, vagy házastársuk egyik nagyszülője sem volt izraelita.
19
A Szálasi-kormány idején annak igazolása, hogy valaki nem zsidónak minősül, a 3400/1944. számú miniszterelnöki rendelet 5. §-a alapján történt.
20
Ez annyiban tért el a gettósításkor érvényes meghatározástól, hogy az 1942: XIV. tc. 3. §-ára hagyatkozva definiálta a zsidókat. Ez a törvény azonban a harmadik zsidótörvényre hivatkozott, vagyis érdemi változás nem történt az 1944. év első félévéhez képest a zsidó szó hivatalos értelmezésében. Mindezek alapján a halálos veszélynek kitett zsidók létszámáról jó megközelítést úgy adhatunk, ha meghatározzuk, hányan minősültek zsidónak a harmadik zsidótörvény szerint, és ha mód adódik az 1944. évi rendeletek alapján kivételezettek számának megismerésére, akkor őket nem számítjuk a zsidónak minősülők közé.

A harmadik zsidótörvény értelmében zsidónak számítók létszámának megadása azonban nem egyszerű feladat, mert nem készült olyan felmérés arról, hány főre vonatkozik a jogszabály, aminek ismert lenne az eredménye.
21
A holokauszt előtti utolsó, 1941. évi népszámlálás ugyanis már azelőtt lezajlott, hogy a harmadik zsidótörvény megszületett volna. Amikor tehát ez a népszámlálás azt tudakolta, hogy valaki „a törvényes rendelkezések szerint zsidónak tekintendő-e”,
22
akkor ezzel arra kérdezett rá, vajon zsidó-e az összeírt az 1939: IV. tc. 1. és 2. §-a, tehát az úgynevezett második zsidótörvény szerint.
23
Az 1941-es cenzus azonban feltett egy olyan kérdést is, ami nem kötődött szorosan az 1939: IV. tc. szövegéhez: mennyi a kérdezett „izraelita hitfelekezethez tartozó, vagy tartozott felmenőinek [szülő, nagyszülő] száma”?
24
A harmadik zsidótörvény szerint zsidónak minősülők számára, jobb híján, az e két kérdésre adott feleletek elemzésével van mód következtetni.

Ezeknek az adatoknak két értelmezési hagyománya van. Az egyikben a kulcsszereplő a Központi Statisztikai Hivatal, amely 1993-ban publikálta a két 1941-es kérdőpontra adott válaszok összesítéseit.
25
A KSH kiadványa azonban hibásan értelmezi az adatokat. A kötet összeállítóinak az lehetett a tévedése, hogy azt gondolták, ha a két kérdésből az első a második zsidótörvény alapján fürkészi, ki minősül zsidónak, akkor a második kérdőpont bizonyára a harmadik zsidótörvény alapján teszi ezt, noha – mint említettük – ez utóbbi jogszabály még nem is létezett a népszámláláskor. A kötet emiatt úgy közli az adatokat, hogy minden keresztényt, aki a második kérdésnél nem azt válaszolta, hogy nincsen izraelita nagyszülője, a harmadik zsidótörvény hatálya alá esőnek állít be, holott a törvény nem tartalmaz olyasmit, hogy mindenki zsidónak számít, akinek izraelita nagyszülője van. Így országos léptékben azt a képet rajzolja fel tévesen a kötet, hogy 1941-ben élt Magyarországon 725 007 zsidó vallású és 61 548 olyan nem izraelita, aki a harmadik zsidótörvény értelmében zsidónak számított, vagyis 786 555 volt a zsidónak minősülők száma a Magyar Királyságban. Ez a hibás adat pedig több történettudományi munkába átkerült.
26

A másik, régebbi értelmezési hagyomány kulcsszereplője Kovács Alajos – ahogy már egyes kortársai is nevezték –, a zsidótörvények statisztikusa,
27
a KSH korábbi igazgatója, illetve elnöke. Kovács A keresztény vallású, de zsidó származású népesség… című, 1944-ben írt, a történeti szakirodalomban rendre félreértett tanulmányában azt igyekezett kipuhatolni az 1941-es népszámlálás adataiból, hogy hányan lehettek az országban a harmadik zsidótörvény értelmében zsidónak minősülők. A szerző azt tudta a cenzus alapján, hogy élt Magyarországon 725 007 zsidó vallású, akik mind zsidónak tekintendők voltak az 1941: XV. tc. szerint. Kovács úgy okoskodott tovább, hogy ehhez jön még az a 34 435 keresztény, aki a második zsidótörvény és saját bevallása szerint zsidónak számít, hiszen a második zsidótörvényt a harmadik szigorította, tehát azok a keresztények, akik a korábbi rendelkezések szerint zsidóknak minősültek, továbbra is annak minősülnek. Aztán a zsidónak minősülők közé számolta még azt a 12 237 keresztényt, akik nem tartották magukat a második zsidótörvény hatálya alá esőnek, ám három vagy négy izraelita vallású nagyszülőről számoltak be a népszámláláson. A harmadik zsidótörvény ugyanis az ilyen származásúakat kivétel nélkül a zsidók közé sorolta. Kovács így a megnagyobbodott országterület 771 679 lakójáról állapította meg, hogy jogilag biztosan zsidónak számított a harmadik zsidótörvény szerint az 1941-es népszámlálás idején.
28

Kovács Alajos azonban meg volt győződve arról, hogy a két kérdésre adott válaszok nem megbízhatóak, a zsidónak minősülők igazából többen vannak, csak az emberek hajlamosak eltitkolni a számlálóbiztosok előtt jogi értelemben zsidó mivoltukat, illetve izraelita felmenőiket. Hogy hányan jártak el így, azt nem tudta megmondani. A hasraütéses vélelmezése az volt, hogy a két zsidó nagyszülővel rendelkező keresztények 90%-a (16 214 fő) zsidónak számíthat függetlenül attól, hogy a második zsidótörvény hatálya alá esőnek gondolták-e magukat vagy sem.
29
Vagyis Kovács Alajos a zsidónak minősülők teljes létszámát a harmadik zsidótörvény szerint 781 526-nak képzelte a revíziós sikerek következtében megnőtt országterületen.

Ehhez képest a szakirodalomban – olykor Kovács Alajos tanulmányára is hivatkozva – meglehetősen széles körben terjed az az állítás, hogy az 1941. évi népszámláláskor 825 ezer zsidónak minősülő összeírt volt Magyarországon.
30
Ez a szám úgy jött ki, hogy Kovács a tanulmányában megemlítette: egy 1938-ban az Új Magyarságban megjelent cikkében
31
legfeljebb 80–90 ezerre tette a trianoni Magyarországon a keresztény „zsidóvérűek”, vagyis a bármiféle zsidó felmenővel rendelkező nem izraeliták létszámát, ami a megnagyobbodott területen szerinte legfeljebb 100–110 ezer lehet.
32
Ez annyit tesz, hogy Kovács szerint az akárhány zsidó felmenővel rendelkezők lehettek maximum 825–835 ezren az országban, de semmi olyasmit nem állított, hogy a jogilag zsidónak számítók lettek volna ennyien. Ebben benne voltak az olyan, harmadik zsidótörvény szerint nem zsidónak tekintendők is, mint az egyetlen izraelita nagyszülővel bírók, vagy az a Kovács becslése szerint igen tekintélyes számú ember, akiknek egyetlen ismert nagyszülőjük sem volt izraelita, hanem zsidónak nem minősülő keresztény nők izraelita természetes apától származó, el nem ismert, törvénytelen, keresztény gyerekei voltak. Ráadásul a számítása tartalmazott önkényes elemeket is.
33
Kovácsnak a „zsidóvérűekre” vonatkozó kalkulációjából egyedül az derül ki biztosan, hogy a jogilag zsidónak minősítettek kevesebben voltak 825–835 ezernél, vagyis az izraeliták és „zsidóvérű” nem izraeliták maximális létszámánál.

Kovács Alajos számításán azonban valamennyit finomítani lehet. Tévedett ugyanis akkor, amikor azt feltételezte, hogy aki a második zsidótörvény szerint zsidó, az a harmadik szerint is feltétlenül az. Igenis lehettek olyanok, akiket a második zsidótörvény sújtott, de a harmadik kihirdetésének pillanatában mentesültek a további hátrányos megkülönböztetéstől. Az 1939: IV. tc., tehát a második zsidótörvény ugyanis azt írja, hogy főszabály szerint az a nem izraelita számít zsidónak, „akinek legalább egyik szülője, vagy akinek nagyszülői közül legalább kettő a jelen törvény hatálybalépésekor az izraelita hitfelekezet tagja vagy a jelen törvény hatálybalépése előtt az izraelita hitfelekezet tagja volt”. Az 1941: XV. tc., tehát a harmadik zsidótörvény ezzel szemben azt írja, hogy zsidónak tekintendő az a nem izraelita, „akinek legalább két nagyszülője az izraelita hitfelekezet tagjaként született”. Ennek alapján kitalálhatóak olyan forgatókönyvek, amiben zsidónak számított valaki a második zsidótörvény szerint, de a harmadik szerint nem. Például abban a meglehetősen életszerűtlen esetben, ha egy kereszténynek két nagyszülője kereszténynek született, de később áttértek a zsidó vallásra. Az viszont már egy életszerű forgatókönyv, hogy egy kereszténynek egy szülője (valaha) izraelita volt, ugyanakkor csak egy nagyszülője volt (valaha) zsidó vallású. Vagy abban a megint csak különösnek tűnő, de a népszámlálás szerint igenis létező esetben,
34
ha egy kereszténynek két szülője volt (valaha) izraelita, ám csak egy nagyszülője.

Szemben tehát azzal, amit Kovács Alajos gondolt, a magukat a második zsidótörvény hatálya alá esőnek valló nem izraelitákat nem tekinthetjük automatikusan zsidónak a harmadik értelmében. Vagyis amennyiben azok minimális számára vagyunk kíváncsiak, akiknek az élete veszélybe került, noha nem voltak izraeliták, akkor az 1941-es népszámlálásból a felmenőkre vonatkozó kérdésre adott válaszokból kell kiindulnunk, nem az 1939: IV. tc. szerint zsidónak minősülésről tett vallomásból. Nem volt egérút az 1941: XV. tc.-ben 39 462 három vagy négy (valaha) izraelita nagyszülőről beszámoló keresztény vallásúnak: ők mind zsidónak minősültek. A két izraelita nagyszülőről valló nem izraelitákról nem dönthető el, zsidónak számítottak-e a harmadik zsidótörvény szerint. A törvény ugyanis közülük mentesítette azokat, akiknek „két nagyszülője született az izraelita hitfelekezet tagjaként, […] ha ő maga keresztény hitfelekezet tagjaként született és az is maradt, s e mellett mind a két szülője házasságkötésük idejében keresztény hitfelekezet tagja volt”, ám a népszámlálásból nem derül ki, házasságkötésükkor milyen vallásúak voltak valakinek a szülei. Amely keresztény azonban két izraelita nagyszülővel bírt, és már 1939: IV. tc. szerint zsidónak minősült (ezt 6367 főről tudjuk), az zsidónak minősült a harmadik zsidótörvény szerint is. Amely kereszténynek csak egy izraelita nagyszülője volt, csak akkor volt kitéve a zsidónak minősülésnek, ha el nem ismert házasságon kívül született gyerek volt. De nem tudjuk, hányan voltak köztük ilyenek. Vagyis az egy izraelita nagyszülőjűek egyikéről sem tudjuk eldönteni, minek minősült az 1941. évi törvény szerint.
35
Mindezt összegezve azt kapjuk, hogy zsidónak minősült Magyarországon a harmadik zsidótörvény szerint legalább 725 007 izraelita és 45 829 nem izraelita, azaz 770 836 fő.

Ezt a számot még hozzáigazíthatjuk az 1944-ben érvényes zsidódefinícióhoz. Ekkor a két izraelita nagyszülőjű keresztények nem számítottak zsidónak, ha nem voltak házasok, vagy a házastársuknak egy zsidó nagyszülője sem volt. Ez annyit tesz, hogy a második zsidótörvény által zsidónak tekintett, két izraelita nagyszülőjű nem izraeliták (6367 fő) nem voltak biztosan zsidónak minősülők 1944-ben. Vagyis a népirtás csúcspontján, 1944-ben legalább 764 469 fő minősült zsidónak, ha a csak keveseket érintő egyéb mentesítési jogcímektől eltekintünk.

Az 1941: XV. tc. szerint zsidónak tekintendők számát megbecsülhetjük a trianoni országhatárok között is ugyanazt a logikát alkalmazva, amelyet a megnövekedett területre vonatkozóan használtunk az imént. A trianoni területen 1941-ben 400 980 zsidó vallású élt.
36
Budapesten 29 842 nem izraelita esett biztosan a harmadik zsidótörvény hatálya alá, vagyis három vagy négy nagyszülője – valamikor – izraelita volt, vagy kettő volt az, és a második zsidótörvény hatálya alá esőnek vallotta magát.
37
Hogy vidéken hányan voltak ilyen helyzetben, az nem ismert, csak az összes olyan nem izraelita számát tudjuk, aki zsidó felmenőt vallott be (17 302 fő).
38
Hogy közülük hányan lehettek a biztosan zsidónak minősülők, azt csak megbecsülni tudjuk. Erre az ad módot, hogy a zsidó felmenőkkel bíró nem izraelitákról szóló népszámlálási statisztikának a részleteit is ismerjük az 1941-es törvényhatósági felosztás szerint.
39
A törvényhatóságok egy része átnyúlt a trianoni országterületen. 14 vármegyének
40
és 10 törvényhatósági jogú városnak
41
viszont a teljes területe a vidéki trianoni Magyarországon feküdt.
42
Ebben a 24 törvényhatóságban az izraelita nagyszülővel rendelkező nem izraeliták 65,5%-a esett biztosan a harmadik zsidótörvény hatálya alá.
43
Ha feltételezzük, hogy ez a teljes egészében a trianoni területen fekvő vidéki törvényhatóságokban mért arány érvényes volt az egész vidéki trianoni országterületre is, akkor azt kapjuk, hogy ez utóbbi területen 11 341 három vagy négy izraelita nagyszülőt bevalló, illetve két izraelita nagyszülővel a második zsidótörvény szerint zsidónak minősülését elismerő keresztény lehetett. A harmadik zsidótörvény szerint biztosan zsidónak minősülő budapesti és vidéki nem izraeliták, valamint az izraeliták számát összeadva azt kapjuk, hogy összességében a trianoni Magyarországon az 1941. évi XV. tc. értelmében zsidónak tekintettek száma legalább 442 163 főre (az 1944-es zsidómeghatározás szerint legalább 436 928 főre) becsülhető 1941-ben. És ugyanők 480 980–490 980 ezernél kevesebben voltak, mivel Kovács Alajos legfeljebb 80–90 ezer főnek számolta
44
a bármilyen zsidó felmenőt felmutatni tudók maximális számát a trianoni területen.

b) A halálos áldozatok száma

Abban az esetben lehetne problémamentesen következtetni a holokauszt halálos áldozatainak számára a kivonásos módszerrel, vagyis úgy, hogy a zsidók holokauszt előtti létszámából kivonjuk a túlélőkét, ha a felméréseket a holokauszt előtt és után is ugyanazon területen, ugyanolyan módszerrel, egyaránt a népirtás során használt zsidóságmeghatározást alkalmazva végezték volna, méghozzá a népirtás után lehetőleg egy olyan pillanatban, amikor már minden túlélő hazaért, de még senki sem vándorolt el, továbbá tisztában lennénk zsidó–nem zsidó bontásban a népirtással össze nem függő népmozgalmi eseményekkel a két felmérés között. Ezek a feltételek azonban nem teljesültek Magyarországon (sem). Az összegző módszernek, vagyis a korabeli feljegyzésekben és utólagos kijelentésekben szereplő adatok összesítésének is vannak buktatói. Ilyenek ugyanis nem állnak rendelkezésre a genocídium minden eseményéről, és ha mégis, egyáltalán nem biztos, hogy összecsengenek. Nincs tehát királyi út. A magyar történeti irodalomban mindkét módszertannak megvan a hagyománya.

A legnagyobb karriert a Zsidó Világkongresszus Magyarországi Képviselete Statisztikai Osztályának számítása futotta be, pontosabban az ő becsléseik közül az utolsó. Az először 1946-ban Lévai Jenő Fekete könyvében közölt kalkuláció 570 ezerre tette a holokauszt során elhunytak számát, és később ennek a levezetésnek a számai bukkantak fel a leggyakrabban a történeti munkákban.
45
A becslés abból indult ki, hogy a veszteséget az 1941-es zsidó népesség és a túlélők számának különbözete adja. A sarokszámok azonban tévesek vagy bizonytalanok voltak. A zsidónak minősített népesség lélekszámát 825 ezernek vették a Statisztikai Osztály kutatói. Forrásuk, Kovács Alajos tanulmánya azonban, mint láttuk, ilyet nem állított. A túlélők száma ugyancsak nem tudható olyan biztosan, mint ahogy a Statisztikai Osztály számítása beállította. A kalkuláció részletes bírálatát Stark Tamás végezte el.
46

A leginkább nyomon követhető, ellenőrizhető becslést a zsidóság veszteségéről Stark Tamás adta közre Hungarian Jews During the Holocaust…, illetve egy korábbi verzióban, magyarul Zsidóság a vészkorszakban… című könyvében. Ezekben – jórészt – elvetette a kivonásos módszert, inkább pozitív adatokat keresett. A kamenyec-podolszkiji mészárlás áldozatainak számát úgy kapta, hogy a deportáltak számának meghatározásánál a Külföldieket Ellenőrző Országos Központi Hatóság vezetőjének, valamint korábbi vezetőjének a népbíróság előtt elhangzott szavaira hagyatkozott, majd ebből kivonta a Magyarországra visszatérő túlélők számát. A Sztójay-kormány idején deportáltak létszámát a német teljhatalmú megbízott, Edmund Veesenmayer napi jelentéseiből vette, de más forrásokkal is alátámasztotta. A Szálasi-kormány idején végrehajtott deportálás volumenét több jelentés alapján mérte fel. A Sztójay- és Szálasi-kormány alatt deportáltak közül életüket vesztők számát úgy adta meg, hogy a deportálásból visszatérőkre vonatkozó adatát kivonta a deportáltak számából. Az elhunyt munkaszolgálatosok számát a Honvédelmi Minisztérium veszteségkimutatásai alapján becsülte úgy, hogy az elesettekhez hozzáadta az eltűntek felét. Az újvidéki vérengzés során elszenvedett veszteség felmérését a gyilkosságokat végrehajtó V. hadtest parancsnoksága által 1944-ben készített statisztikára alapozta. A bori munkaszolgálatosok lélekszámát a kiküldött munkásszázadok számából vezette le. A közülük meghaltak számára vonatkozó értesülése forrását nem jelölte meg. A nyilas uralom alatti budapesti áldozatok számára a háború után összegyűjtött adatokból és halálozási statisztikákból következtetett.
47

c) A halálos gyermekáldozatok száma

Arról, hogy a meggyilkolt magyarországi zsidók között hányan voltak a gyerekek, egykorú feljegyzés nem ismert. A kivonásos módszerrel azonban megkísérelhető a gyermekek körében végzett pusztítás mértékének érzékeltetése, legalábbis a mostani országterületre vonatkozóan. Ezt az teszi lehetővé, hogy a Zsidó Világkongresszus Magyarországi Képviseletének Statisztikai Osztálya 1945 és 1946 során megkísérelte összeírni a zsidótörvények értelmében korábban zsidónak minősítetteket. Az összeírtak közül a zsidó vallásúaknak a korösszetételét is publikálták.
48
A Statisztikai Osztály úgy értelmezte ezt az adatsort, hogy ha az egyes korcsoportoknak az 1941-es népszámlálás szerinti létszámából kivonjuk a vészkorszak után talált létszámukat, kiderül, mekkora mértékben sújtotta őket a népirtás.
49
Ezzel az eljárással azonban túlbecsülték a veszteségeket, mert – amint Stark Tamás meggyőzően bemutatta – az 1946-os összeírás korántsem sikerült teljeskörűre.
50

A Statisztikai Osztály számai mégis segítségünkre sietnek, mivel arra utaló körülmény nem ismert, hogy a háború utáni összeírás más hatékonysággal találta volna meg a fiatalokat, mint a felnőtteket. Így ha nem is fogadhatjuk el hitelesnek, amit a felmérés az egyes korcsoportok létszámáról mutat, hiányos mivolta ellenére is elfogadhatjuk érvényesnek azt a képet, amit az egyes korosztályok létszámának arányairól fest. Ezeknek az arányoknak a meghatározását külön-külön érdemes elvégezni Budapestre és vidékre vonatkozóan, mert az összeírást más módszerrel végezték Budapesten kívül, mint a fővárosban, ezért eltérő hatékonysággal találhatták meg a számlálók a túlélőket emitt, mint amott. 1946-ban Budapesten az összeírt izraelitáknak 7,7%-a, vidéken 6,9%-a volt 0–14 éves.
51

Stark Tamás 1995-ös munkájában külön közölte a fővárosi és vidéki túlélők számát. Eszerint közvetlenül a vészkorszak után Budapesten 140–160 ezer, vidéken 90–100 ezer zsidónak minősített holokauszttúlélő volt.
52
Ha ezeket a számokat elfogadjuk, és feltesszük, hogy a zsidónak minősített nem izraeliták kormegoszlása megegyezett a zsidó vallásúakéval, megbecsülhetjük a gyerekkorúaknak az 1946-os összeírásban talált arányának segítségével a gyermekek számát a túlélők között. Így azt kapjuk, hogy Budapesten 10 810–12 354, vidéken 6228–6920, a világháború utáni Magyarországon összesen pedig 17 038–19 274 tizenöt éven aluli holokauszttúlélő élhetett a népirtás után.

Mennyien lehettek a zsidónak minősített gyerekek a népirtás elindulása előtt? Az 1941-es népszámlálás szerint az izraelitáknak a jelenlegi határok közt 15,2%-a volt 0–14 éves.
53
Tegyük fel ezúttal is, hogy ez az arány igaz volt a zsidónak tekintett nem izraelitákra is. A trianoni területen, mint fentebb levezettük, úgy becsülhető, hogy 442 ezernél több, de 491 ezernél kevesebb zsidónak minősülő élt. Vagyis 1941-ben 67 185–74 603 tizenöt év alatti zsidónak minősített élhetett a mostani területen.

A 0–14 évesek 1941. évi létszámából kivonva a holokauszt utáni becsült számukat, azt kapjuk, hogy a népirtás, továbbá a holokauszttól független természetes fogyás és esetleg a vándorlás következtében a 15 éven aluli zsidónak minősítettek 67–75 ezres lélekszáma 48–58 ezerrel (47 911–57 565 fővel) zsugorodott.

Összegezés

Jelenlegi ismereteink a holokauszt zsidó áldozatainak számáról Magyarországon a következő táblázatban foglalhatók össze:

2. táblázat A holokauszt zsidó áldozatai Magyarországon

Terület

Üldöztetést elszenvedők

Halálos áldozatok

Gyermekáldozatok
(0–14 évesek)

ezer fő

Trianon utáni

437–491

210–290

48–58

a Felvidékkel, Kárpátaljával, Észak-Erdéllyel és a Délvidékkel megnagyobbodott Trianon utáni

764–835

430–520

nincs adat

Bibliográfia

A magyarországi izraelita népesség demográfiája. 1. Kormegoszlás. Zsidó Világkongresszus Magyarországi Képviselete Statisztikai Osztályának Közleményei, 1948, 10, 1–10. (A jegyzetben: A magyarországi izraelita... 1948.)

A magyar zsidóság veszteségei. A magyar zsidóság veszteségei. Zsidó Világkongresszus Magyarországi Képviselete Statisztikai Osztályának Közleményei, Budapest, 1947. február 15., 1, 1–8. (A jegyzetben: A magyar zsidóság veszteségei 1947.)

A m. kir. minisztérium 5.800/1941. M. E. rendelete a visszafoglalt délvidéki területeken tartandó 1941. évi népszámlálás és az azzal kapcsolatos összeírások, valamint a Magyarországon 1941. év február havában végrehajtott népszámlálás kiegészítése tárgyában. Budapesti Közlöny, 1941, 75, 180, 1–25. (A jegyzetben: A m. kir. minisztérium 5.800/1941… 1941.)

Andorka Rudolf: Bevezetés a szociológiába. Szerkesztette Spéder Zsolt. Osiris Kiadó, Budapest, 2006. (A jegyzetben: Andorka 2006.)

A zsidóság lélekszámának alakulása Magyarországon. Zsidó Világkongresszus Magyarországi Képviselete Statisztikai Osztályának Közleményei, 1947, 2, 1–7.

Békessy Imre: Az új népvándorlás. Újság, 1939, 15, 1, 9–10. (A jegyzetben: Békessy 1939.)

Benoschofsky Ilona – Karsai Elek (szerkesztette): Vádirat a nácizmus ellen. Dokumentumok a magyarországi zsidóüldözés történetéhez. 1. kötet. 1944. március 19–1944. május 15. A német megszállástól a deportálás megkezdéséig. Magyar Izraeliták Országos Képviselete, Budapest, 1958. (A jegyzetben: Benoschofsky – Karsai 1958.)

Benz, Wolfgang: Death Toll. In Laqueur, Walter – Baumel, Judith Tydor (eds.): The Holocaust Encyclopedia. Yale University Press, New Haven – London, 2001, 137–145. (A jegyzetben: Benz 2001.)

Bódy Zsombor: Magyarország társadalomtörténete a két világháború között. Egyetemi jegyzet. PPKE BTK, Budapest, 2013. (A jegyzetben: Bódy 2013.)

Bosnyák Zoltán: Az idegen vér. A zsidókérdés fajpolitikai megvilágításban. Magyar Kultúrliga, Budapest, 1938.

Botos János: Ez a kifosztás lesz a végső!? Az 1938–1945 között elkobzott zsidó vagyonok értéke. Attraktor Kiadó, Scripta Iudaica, Máriabesnyő, 2011. (A jegyzetben: Botos 2011.)

Botos János: A zsidó vallásúak, származásúak emberi jogainak, emberi méltóságának megsemmisítése a holokauszt idején (1933–1945). Acta Humana, 2014, 2, 1, 117–135. (A jegyzetben: Botos 2014.)

Botos János: A magyarországi zsidóság vagyonának sorsa. 1938–1949. Veritas Történetkutató Intézet – Magyar Napló, Veritas Füzetek, 1., Budapest, 2015. (A jegyzetben: Botos 2015.)

Braham, Randolph L.: A népirtás politikája. A Holocaust Magyarországon. Budapest, Belvárosi Kiadó, Budapest, 1997. (A jegyzetben: Braham 1997)

Csapody Tamás: Bori munkaszolgálatosok. Fejezetek a bori munkaszolgálat történetéből. Vince Kiadó, Budapest, 2012. (A jegyzetben: Csapody Tamás 2012.)

Csapody Tamás: Bortól Szombathelyig. Tanulmányok a bori munkaszolgálatról és a bori munkaszolgálatosok részleges névlistája. Zrínyi Kiadó, Budapest, 2014. (A jegyzetben: Csapody Tamás 2014.)

Deák, István: Essays on Hitler’s Europe. University of Nebraska Press, Lincoln – London, 2001. (A jegyzetben: Deák 2001.)

Don, Jehuda – Magos, George: A magyarországi zsidóság demográfiai fejlődése. In Don, Jehuda: A magyarországi zsidóság társadalom- és gazdaságtörténete a 19–20. században. Tanulmányok. MTA Judaisztikai Kutatóközpont – Élet és Irodalom, Budapest, 2006, 13–50. (A jegyzetben: Don – Magos 2006.)

Erdély, 1944. ősze: magyar atrocitások románok és zsidók ellen. év nélkül http://konfliktuskutato.hu/index.php?option=com_content&view=article&id=318:etnikai-konfliktusok-erdely-1918-1919&catid=39:dka-hatter&Itemid=203 (utolsó letöltés: 2022. 03. 26.) (A jegyzetben: Erdély 1944. ősze év nélkül.)

Frojimovics Kinga: Zsidó hitközségi szervezet Magyarországon 1944-ben. A három vallási irányzat szervezeti és demográfiai jellemzőiről. In Braham, Randolph L. (szerkesztette): Tanulmányok a holokausztról II. Balassi, Budapest, 2002, 9–52. (A jegyzetben: Frojimovics, 2002.)

Gémesi Ferenc (szerkesztette): A magyar megszállás – vajúdó nemzeti önismeret. Válasz a kritikákra. Russica Pannonicana, Posztszovjet füzetek, 20., Budapest, 2013. (A jegyzetben: Gémesi 2013.)

Gecsényi Lajos: A „Jaross-listák” nyomában. A vészkorszak forráskérdései. História, 2004, 26, 2–3., 14–16. (A jegyzetben: Gecsényi 2004.)

Gerlach, Christian – Aly, Götz: Az utolsó fejezet. Reálpolitika, ideológia és a magyar zsidók legyilkolása, 1944/1945. Fordította Kerényi Gábor. Noran Libro Kiadó, Budapest, 2005. (A jegyzetben Gerlach – Aly 2005.)

Gyáni Gábor: Magyarország társadalomtörténete a Horthy-korban. In Gyáni Gábor – Kövér György: Magyarország társadalomtörténete a reformkortól a második világháborúig. Osiris Kiadó, Osiris Tankönyvek, Budapest, 2006, 187–389. (A jegyzetben: Gyáni 2006.)

Holló Ferenc: Vér és faj. Újság, 1938, 14, 145, 7–8.

Hollósi Gábor: Dr. vitéz Ákosfalvi Szilágyi László belügyminiszteri tanácsos visszaemlékezése az 1944-es mentesítésekre. Magyar Napló – Veritas Történetkutató Intézet, Budapest, 2016. (A jegyzetben: Hollósi 2016.)

Horváth Rita: A Magyarországi Zsidók Deportáltakat Gondozó Országos Bizottsága (DEGOB) története. MAKOR. Magyar Zsidó Levéltári Füzetek, 1997, 1, 1, 11–63. (A jegyzetben: Horváth 1997.)

Juhász Gyula: A magyar szellemi élet és a zsidókérdés a második világháború előtt és alatt. 1938–1944. Új Írás, 1984, 24, 7, 68–92. (A jegyzetben: Juhász 1984.)

Kádár Gábor – Vági Zoltán: Az aranyvonat. Fejezetek a zsidó vagyon történetéből. Osiris Kiadó, Osiris Zsebkönyvtár, Budapest, 2001. (A jegyzetben: Kádár – Vági 2001.)

Kádár Gábor – Vági Zoltán: Hullarablás. A magyar zsidók gazdasági megsemmisítése. Hannah Arendt Egyesület – Jaffa Kiadó, Budapest, 2005, 158–162. (A jegyzetben: Kádár – Vági 2005.)

Karsai Elek (szerkesztette): Vádirat a nácizmus ellen. Dokumentumok a magyarországi zsidóüldözés történetéhez. 3. kötet. 1944. június 26.–1944. október 15. A budapesti zsidóság deportálásának felfüggesztése. Balassi, Budapest, 1967. (A jegyzetben: Karsai 1967.)

Kepecs József (szerkesztette): Az 1941. évi népszámlálás. 3. Összefoglaló adatok. KSH, Történeti Statisztikai Kötetek, Budapest, 1978. (A jegyzetben: Kepecs 1978.)

Kepecs József (szerkesztette): A zsidó népesség száma településenként (1840–1941). KSH, Budapest, 1993. (A jegyzetben: Kepecs 1993.)

Kovács Alajos: A zsidó vér aránya a magyarságban. Új Magyarság, 1938, 5, 147, 1. (A jegyzetben: Kovács 1938a.)

Kovács Alajos: A zsidó vér aránya a magyarságban. Új Magyarság, 1938, 5, 141, 1–2. (A jegyzetben: Kovács 1938b.)

Kovács Alajos: A zsidó vér aránya a magyarságban. Új Magyarság, 1938, 5, 144, 1–2. (A jegyzetben: Kovács 1938c.)

Kovács Alajos: A keresztény vallású, de zsidó származású népesség a népszámlálás szerint. Magyar Statisztikai Szemle, 1944, 22, 4–5., 95–103. (A jegyzetben: Kovács 1944.)

Kovács Szabolcs: A nagysárámási zsidók meggyilkolása (1944. szeptember 16–17.). Magyarok, románok és zsidók a magyar katonai megszállás időszakában. Clio Intézet, Clio Kötetek 4., Budapest, 2021. (A jegyzetben: Kovács 2021.)

Központi Statisztikai Hivatal (szerkesztette): Az 1941. évi népszámlálás. Demográfiai adatok községek szerint. KSH, Budapest,1947. (A jegyzetben: Központi Statisztikai Hivatal 1947.)

Krausz Tamás: Hogyan írná át Ungváry Krisztián a nagy honvédő háború történetét? Századok, 2014, 148, 1, 201–227. (A jegyzetben: Krausz 2014.)

Krausz Tamás – Varga Éva Mária (szerkesztette): A magyar megszálló csapatok a Szovjetunióban. Levéltári dokumentumok (1941–1947). L’Harmattan, Budapest, 2013. (A jegyzetben: Krausz – Varga 2013a.)

Krausz Tamás – Varga Éva Mária: A kitaláció mint kritikai eszköz. Válasz Számvéber Norbert recenziójára. Hadtörténelmi Közlemények, 2013, 126, 4, 167–175. (A jegyzetben: Krausz – Varga 2013b.)

Krausz Tamás – Varga Éva Mária: Egy könyvrecenzió – tizenkét csúsztatás. Történelmi Szemle, 2013, 55, 2, 325–340. (A jegyzetben: Krausz – Varga 2013c.)

László, Ernő: Hungary’s Jewry: A Demographic Overview, 1918–1945. In Braham, Randolph L. (ed.): Hungarian Jewish Studies 2. World Federation of Hungarian Jews, New York, 1969, 137–182. (A jegyzetben: László 1969.)

Lévai Jenő: Fekete könyv a magyar zsidóság szenvedéseiről. Officina Kiadó, Budapest, 1946, 313–316. (A jegyzetben: Lévai 1946.)

Lévai Jenő: Zsidósors Magyarországon. Magyar Téka, Budapest, 1948, 464–469. (A jegyzetben: Lévai 1948.)

Lugosi András: „Sztálin főhercege”. Kohn báró vacsorái a Falk Miksa utcában a fajgyalázási törvény idején. Fons, 2010, 17, 4, 527–576. (A jegyzetben: Lugosi 2010.)

Máthé Áron: Kísértet járja be a történelemtudományt. Kommentár, 2013, 8, 3, 107–111. (A jegyzetben: Máthé 2013.)

Molnár Endre zsidó statisztikus 110–120 ezerre teszi a megkeresztelt zsidók és zsidóvérűek számát. Magyarság, 1943, 24, 101, 4.

Pach Zsigmond Pál: A magyarországi zsidóság mai statisztikájának szembetűnő jelenségei. In Benoschofsky Imre (szerkesztette): Maradék-zsidóság. A magyarországi zsidóság 1945/46-ban. Budai Izraelita Aggok és Árvák Menházegyesülete, Budapest, 1947, 22–32. (A jegyzetben: Pach 1947.)

Romsics Ignác: A numerus clausustól a holokausztig. In Uő.: A Horthy-korszak. Válogatott tanulmányok. Helikon Kiadó, Budapest, 2017, 332–348. (A jegyzetben: Romsics 2017.)

Sebők László: A magyarországi zsidóság a számok tükrében. Rubicon (Online plusz), 2013, 24. 4. http://www.rubicon.hu/magyar/oldalak/a_magyarorszagi_zsidok_a_szamok_tukreben/ (utolsó letöltés: 2021. 04. 29.)

Snyder Árpád: Becslés Magyarországnak a második világháború következtében elszenvedett emberveszteségeiről. Magyar Statisztikai Szemle, 1946, 24. 1–6., 1–4. (A jegyzetben: Snyder 1946.)

Stark Tamás: Magyarország második világháborús embervesztesége. MTA TTI, Társadalom- és Művelődéstörténeti Tanulmányok, 3., Budapest, 1989, 23–46.

Stark Tamás: Zsidóság a vészkorszakban és a felszabadulás után (1939–1955). MTA TTI, Társadalom- és Művelődéstörténeti Tanulmányok, 15., Budapest, 1995. (A jegyzetben: Stark 1995.)

Stark Tamás: Hungarian Jews During the Holocaust and After the Second World War, 1939-1949: A Statistical Review. Translated by Christina Rozsnyai. Boulder, East European Monographs, 2000. (A jegyzetben: Stark 2000.)

Stark Tamás: A magyar zsidóság a számok tükrében. In Schmidt Mária – Körmendy Zsuzsanna (szerkesztette): Magyar tragédia 1944. Holokauszt Múzeum, Hódmezővásárhely. Katalógus. Hódmezővásárhely Megyei Jogú Város Önkormányzata, Hódmezővásárhely, 2005, 81–85.

Stark Tamás: Adatok a holocaust magyarországi áldozatainak számáról. In Botos János – Kovács Tamás (szerkesztette): Visszatérés, újrakezdés. Tudományos emlékülés. 2006. november 23. Holocaust Dokumentációs Központ és Emlékgyűjtemény Közalapítvány, Budapest, 2007, 6–17.

Stark, Tamás: Facts about the Number of Shoah Victims in Hungary. In Jeszenszky, Géza (ed.): July 1944. Deportation of the Jews of Budapest Foiled. Helena History Press, Reno, 2017, 187–201. (A jegyzetben: Stark 2017.)

Szabó Péter: A magyar királyi honvédség és a tudatos népirtás vádja. Történelmi Szemle, 2013, 55, 2, 307–323. (A jegyzetben: Szabó 2013.)

Számvéber Norbert: Egy forráskiadvány margójára. Hadtörténelmi Közlemények, 2013, 126, 2, 571–581. (A jegyzetben: Számvéber 2013.)

Szita Szabolcs: A magyar zsidók mentése Magyarországon és Ausztriában. In Molnár Judit (szerkesztette): A holokauszt Magyarországon európai perspektívában. Balassi Kiadó, Budapest, 2005, 283–291. (A jegyzetben: Szita 2005.)

Thirring Lajos: Anyanyelv, nemzetiség és vallás 1941-ben. Kisebbségvédelem, 1944, 7, 1–3., 1–27.

Thirring Lajos: Az 1941. évi népszámlálás története és jellemzése. KSH Könyvtár és Dokumentációs Szolgálat – Magyar Országos Levéltár, Budapest, 1981. (A jegyzetben: Thirring 1981.)

Ungváry Krisztián (szerkesztette): A második világháború. Osiris Kiadó, Nemzet és Emlékezet, Budapest, 2005. (A jegyzetben: Ungváry 2005.)

Ungváry Krisztián: A magyar megszálló csapatok a Szovjetunióban. Levéltári dokumentumok 1941–1947. [Recenzió.] Századok, 2013, 147, 6, 1561–1579. (A jegyzetben: Ungváry 2013.)

Ungváry Krisztián: Üllő és simogatás között. Válasz Krausz Tamásnak. Századok, 2014, 148, 1, 229–233. (A jegyzetben: Ungváry 2014.)

Ungváry Krisztián: Magyar megszálló csapatok a Szovjetunióban, 1941–1944. Esemény – elbeszélés – utóélet. Osiris Kiadó, Budapest, 2015. (A jegyzetben: Ungváry 2015.)

Varga László: A magyarországi zsidóság megsemmisítése. 1944–1945. In Scheiber Sándor (szerkesztette): Évkönyv. 1983/84. MIOK, Budapest, 1984, 389–420.

Varga László: A „Jaross-listák”. Történelmi áttekintés. Braham, Randolph L. (szerkesztette): Tanulmányok a holokausztról IV. Presscon, Budapest, 2006, 141–161. (A jegyzetben: Varga 2006.)

Vihar Béla (szerkesztette): Sárga könyv. Adatok a magyar zsidóság háborús szenvedéseiből. 1941–1945. Hechaluc, Budapest, 1945.

4 A módszertani nehézségekre lásd Benz 2001.

5 Stark 2000, 111–112.

6 Stark 2017, 200. – Stark 440–550 ezer közötti végeredményt közöl, de ebben már benne vannak a szovjet fogságban elhunyt zsidók is.

7 Stark 1995, 76.

8 Stark 2000, 115.

9 Ettől eltérő számokat közöl a bori munkaszolgálat történetét monografikusan feldolgozó Csapody Tamás (2012, 2014).

10 Stark 2000, 44–57., 115.

11 Krausz – Varga 2013a, 2013b, 2013c, Krausz 2014, Gémesi 2013, Máthé 2013, Szabó 2013, Számvéber 2013, Ungváry 2013, Ungváry 2014, Ungváry 2015, Erdély, 1944 ősze év nélkül, Kovács 2021.

12 Kepecs 1978, 89., 224–225.

13 Kepecs 1978, 224.; A magyarországi izraelita… 1948, 4.

14 Horváth 1997, 26.

15 Kepecs 1978, 89.; A magyarországi izraelita… 1948, 8.

16 Ugyanilyen becslés végrehajtásával – a jelek szerint – eddig egyedül a Zsidó Világkongresszus Magyarországi Tagozatának Statisztikai Osztálya kísérletezett Magyarországon közvetlenül a holokauszt után. Az általuk kapott eredményekből ugyancsak az a következtetés adódik, mint a mi számításunkból, vagyis, hogy a gyerekeket a felnőtteknél nagyobb valószínűséggel gyilkolták meg, de kalkulációjuk módszertana, mint látni fogjuk, nem volt helytálló.

17 Benoschofsky – Karsai 1958, 248–249.

18 Benoschofsky – Karsai 1958, 53–54., 250–253.

19 A mentesítési rendszerre és változásaira a Sztójay-kormánytól a Szálasi-kormányig lásd Braham 1997, 859–864.; Hollósi 2016, 9–17.

20 Karsai 1967, 521–522.

21 A 6136/1944. számú bizalmas belügyminiszteri rendelet (Braham 1997, 553.) ugyan utasítást adott a zsidók névjegyzékének összeállíttatására a helyi zsidó szervezetekkel, de nem világos a rendeletből, milyen zsidómeghatározás alapján kellett eldönteni, ki kerüljön fel a jegyzékre, és a listáknak mára csak töredéke maradt meg (Gecsényi 2004, Varga 2006).

22 Thirring 1981, függelék ١.

23 Arról, hogyan váltotta fel a második zsidótörvény zsidómeghatározását a harmadiké lásd Lugosi ٢٠١٠, 537–538.

24 Az izraelita felmenőkre vonatkozó kérdés az 1941 őszén Délvidéken pótlólag végrehajtott népszámláláson használt számlálólapon szerepelt ilyen világosan (A m. kir. minisztérium 5.800/1941… 1941). Az év elején országosan használt számlálólapra ellenben utólag, a kormány utasítására szorították be ezt a kérdőpontot lábjegyzetben, noha a KSH ellenezte az izraelita felmenők utáni kérdezősködést (Thirring 1981, 34., 125., függelék 1).

25 Kepecs 1993.

26 Például Frojimovics ٢٠٠٢, 37.; Botos 2011, 12.; Botos 2014, 120.; Botos 2015, 11. Ugyanígy jött ki az a téves adat is, hogy a trianoni területen „1941-ben hivatalosan 45 000 zsidót” tartottak számon (Gyáni 2006, 215).

27 Békessy ١٩٣٩, 9.

28 Kovács 1944, 97–98.

29 Kovács 1944, 96–99.

30 Például A magyar zsidóság veszteségei 1947, 2–3.; Juhász 1984, 87.; Deák 2001, 155., 192.; Kádár – Vági ٢٠٠١, Gerlach – Aly ٢٠٠٥, 52.; Szita 2005, 285.; Andorka 2006, 383.; Kádár – Vági ٢٠05, 148.; Ungváry 2013, 58., 580., 606.; Romsics 2017, 345. Ugyanígy értette félre Kovács Alajosnak a trianoni területre vonatkozó számait Snyder 1946, 3–4. – A téves értelmezésből született 825 ezer fős adatnak burjánzanak a téves továbbértelmezései is, ugyanis nem mindenki egyszerűen a zsidónak minősülők számának tartja. Randolph Braham (١٩٩٧, 74.) táblázatában már az izraeliták és kikeresztelkedettek összege 825 ezer. Bódy Zsombornál (2013, 113.) viszont a második zsidótörvény szerint zsidónak minősülők létszáma. Az pedig már megfejthetetlen, mit akarhat jelenteni a 825 ezer fős adat abban az esetben, amikor a szerző szerint úgy jön ki, hogy „a zsidó származásúnak minősülők” voltak 725 ezren, a „félzsidók” pedig 100 ezren (Ungváry 2005, 322.).

31 Kovács 1938a. A cikkre reagált Holló 1938. Lásd még [Molnár] 1943.

32 Kovács 1944, 96.

33 Kovács 1938a, 1938b, 1938c.

34 Kepecs 1993, 41.

35 A számításhoz használt adatokra lásd Kovács ١٩٤٤, 97. és Kepecs 1993, 38–45.

36 Központi Statisztikai Hivatal ١٩٤٧, 8*.

37 Kovács 1944, 101.; Kepecs 1993, 48–49. – Budapesten 1941-ben 37 931 keresztény vallott be legalább egy izraelita nagyszülőt.

38 Kepecs 1993, 27. – A trianoni területen a magukat a második zsidótörvény szerint zsidónak valló nem izraeliták száma vidéken 8609 fő volt (Központi Statisztikai Hivatal 1947, 8*; Kepecs 1993, 48.). Ugyanitt a magukat a második zsidótörvény szerint nem zsidónak valló, de kettő, három vagy négy izraelita nagyszülővel rendelkezők létszáma 7311 fő (Lévai 1948, 464. Lévai Jenőnek az adatról adott értelmezését helyesbítettem).

39 Kepecs 1993, 38–45.

40 Békés, Borsod, Csanád, Arad és Torontál, Fejér; Győr, Moson és Pozsony, Hajdú, Heves, Jász-Nagykun-Szolnok, Pest-Pilis-Solt-Kiskun, Somogy, Sopron, Szabolcs, Tolna, Veszprém.

41 Baja, Debrecen, Győr, Hódmezővásárhely, Kecskemét, Miskolc, Pécs, Sopron, Szeged, Székesfehérvár.

42 Központi Statisztikai Hivatal ١٩٤٧, 2*.

43 A 24 teljes egészében a trianoni területre eső 1941. évben létező törvényhatóságban 14 602 nem izraelita vallott be a népszámláláson legalább egy zsidó vallású nagyszülőt, és közülük 9571 fő esett biztosan a harmadik zsidótörvény hatálya alá.

44 Kovács 1938a, Kovács 1944, 96.

45 Lévai 1946, 313–316. Lásd még Lévai ١٩٤٨, 464–470.

46 Stark 2000, 121–140.

47 Stark 2000, 9–43.

48 A magyarországi izraelita… 1948, 8.

49 Pach 1947, 29–30, A magyarországi izraelita… 1948, 7. Lásd még A zsidóság lélekszámának… 1947, 5–6.; László 1969, 177–178.; Don – Magos 2006, 49.

50 Stark 2000, 87–95.

51 A magyarországi izraelita… 1948, 8.

52 Stark 1995, 76.

53 Kepecs 1978, 224–225.

III. Zsidók és nem zsidók számokban

Statisztikai adattár
(1867–1944)

Bolgár Dániel

Ez a fejezet egy külön PDF-dokumentumban található

IV. Magyarországi zsidó történeti kronológia

1848-tól 2018-ig

Bolgár Dániel – Ökrös Fruzsina
54

Ez a kronológia a magyar polgári államalapítástól jószerivel napjainkig nyújt áttekintést a magyarországi, illetve a magyar zsidóságot érintő eseményekről.

A kezdő időpontot indokolja, hogy már ekkor megjelent az a kettősség, amely egyfelől a zsidóellenességben, másfelől a polgári szabadság oszthatatlansága melletti elkötelezettségben ragadható meg. A kronológia ennek a két hagyománynak az útját törekszik végig követni a magyar történelemben: azt kívánja megmutatni, ahogy az egyik a teljes jogegyenlőségbe, a másik a jogegyenlőség elvételébe torkollott. A jogegyenlőség felszámolása pedig az egyik előfeltétele volt a holokausztnak.

A kronológia napjainkig terjed. Ezt egyfelől az indokolja, hogy a holokauszt után maradtak Magyarországon zsidó származású és vallású túlélők. Másfelől az, hogy a magyar állam és társadalom holokauszthoz való viszonyulásának is megvan a maga története. A paletta az elfojtástól és elhallgatástól az állami kárpótlásig és a holokauszt emlékezetének ápolásáig terjedt.

Ennélfogva a kronológia a magyarországi, illetve magyar zsidóság helyzetéről igyekszik, ha nem is teljes, de mindenképpen átfogó képet nyújtani, továbbá arról, hogy a magyar állam és társadalom mikor hogyan viszonyult a zsidókhoz. A hazai folyamatok nemzetközi trendekbe illeszkedtek; a kronológia ezeket is jelzi vázlatosan.

1840-es évek

1848. március 15.

A pesti forradalom során beszédet mond „egy izraelita vallású fiatal orvos” Gracza György történeti munkája szerint. Hogy ki lehetett a szónok, arról utólag több feltevés és állítás is megfogalmazódott. Einhorn Ignác 1851-ben egy Rosenfeld nevű orvostanhallgatóra emlékezett.

1848. március 17.

A Honi Izraeliták Belügyeit Kezelő Választmány kiáltványt intéz a zsidókhoz, amelyben azt latolgatja, vajon szükség lesz-e egyáltalán petíciót benyújtani az országgyűlésnek az izraeliták egyenjogúsítása érdekében, vagy a törvényhozás enélkül is azonnal ki fogja mondani a zsidók törvény előtti egyenlőségét polgári és vallási tekintetben.

1848. március 19.

A februári zsidóellenes zavargások után újabbak kezdődnek Pozsonyban. A tavaszi pozsonyi pogromok során zsidókat vernek meg, rabolnak ki és gyilkolnak meg. Céljuk a zsidók kiűzése a városból, illetve visszaszorításuk egykori gettójuk területére.

1848. március 21.

A pozsonyi országgyűlés – újabb erőszakhullámtól tartva – eláll attól, hogy a városi választójogot a zsidókra is kiterjessze.

1848 márciusától május végéig

A pozsonyi zavargásokhoz hasonló zsidóellenes tüntetések és pogromok zajlanak országszerte, de főképp a városokban. Az erőszak kiterjed Balassagyarmatra, Bazinra, Binóczra, Bosácra, Budára, Csöpenyre, Egerre, Eperjesre, Eszékre, Esztergomra, Győrre, Hrussóra, Kassára, Keszthelyre, Körmendre, Kőszegre, Modorra, Nádasra, Nagyenyedre, Nagykanizsára, Nagyszombatra, Nagytapolcsányra, Németújvárra, Nyitrára, Pécsre, Pestre, Pozsegára, Pöstyénre, Rábahídvégre, Rusztra, Sárvárra, Sopronra, Szakolcára, Szegedre, Székesfehérvárra, Szentgyörgyre, Szeredre, Szombathelyre, Temesvárra, Újvidékre, Vágújhelyre, Varasdra, Várpalotára, Vasvárra és Veszprémre is. A zavargásokat több esetben nemzetőrök vagy katonák csitítják el. A zsidóellenes hangulat és a pogromok ellen 1848 tavaszán fellép Jókai Mór, Petőfi Sándor és Vörösmarty Mihály is.

1848. április 3.

A Miniszteri Országos Ideiglenes Bizottmány körrendeletet ad ki, amely a zsidók eddig élvezett jogainak megvédésére szólítja fel az alispánokat, a zsidókat pedig arra figyelmezteti, hogy ne ingereljenek senkit.

1848. április 7.

A pénzügyminiszter felfüggeszti a türelmi adóhátrálékok megváltási díjának fizetését. Magát az adót már 1846-ban eltörölték.

1848. április 11.

Az áprilisi törvények nem adnak választójogot a zsidóknak, a nemzetőri szolgálat kötelezettségét ellenben kiterjesztik rájuk. A vallásról szóló törvénycikk kimondja, hogy „e hazában törvényesen bevett minden vallásfelekezetekre nézve különbség nélkül tökéletes egyenlőség és viszonosság állapittatik meg”. A zsidó vallást azonban nem nyilvánítják bevettnek.

1848. április 22.

Batthyány Lajos miniszterelnök – a felizgatott kedélyekre és a zsidók kérelmére hivatkozva – ideiglenesen felmenti Pesten a zsidókat a nemzetőri szolgálat alól, majd beszedeti a zsidó nemzetőrök fegyvereit.

1848. május 13.

A pesti zsidók összeírásának áprilisi elrendelése után a belügyminiszter, Szemere Bertalan utasítja az ország összes törvényhatóságát a zsidók összeírására azzal a céllal, hogy megállapítsák, lakhelyükön az 1840. évi XXIX. törvénycikknek megfelelően telepedtek-e le.

1848 májusától 1849. augusztus 13-ig

Megszervezik az első önkéntes honvédzászlóaljakat, amelybe zsidók is jelentkeznek. Egy modern történészi becslés szerint a szabadságharc végéig 8–10 ezer, egy másik szerint legfeljebb 5 ezer fő lehetett a honvédek közül zsidó vallású.

1848. július 8.

Megalakul Pesten a Magyar Izraelita Középponti Reformegylet, amely a zsidók magyarosodásának a híve, illetve a zsidó vallás radikális reformálására törekszik német mintára. Elvetik például a szombattartást, a körülmetélést és a kóserségi szabályokat.

1848. december 27.

A frankfurti alkotmányozó nemzetgyűlés a német nép alapvető jogairól hozott birodalmi törvényben egyenjogúsítja a zsidókat. Ezt a törvényt azonban csak a német államok egy része ismerte el érvényes jogszabálynak, és 1851-ben a birodalmi gyűlés kimondta az érvénytelenségét.

1849. június 29.

Julius Haynau tábornok, a megtorlást irányító császári fővezér kivégeztet Győrben egy izraelita fiatalembert, mert császári katonákat átállásra biztatott, illetve elcsüggeszteni próbált. Később további két zsidó vallású személy kivégzéséről van tudomásunk a szabadságharcot követő megtorlás során, de az egyik esetről csak kétes hitelű közlésből. A megtorlás a zsidók elleni pogromokban résztvevőkre is kiterjed.

1849. július 1.

Haynau Győrből keltezett kiáltványában azon zsidó községek „érzékeny pénzbeli büntetését” helyezi kilátásba, amelyek bármi módon együttműködnek a „pártütő” kormánnyal. Az előrenyomuló császári hadsereg később több zsidó községre nagy összegű hadisarcot vet ki, amit 1849. október 22-én átalakítanak a pozsonyi és temesvári izraeliták kivételével az egész ország zsidóságát sújtó hadisarccá. A császári csapatok kizárólag a zsidókra rónak ki büntetőadót. A tehernek a zsidók csak töredékét fizetik meg. 1850. szeptember 20-án Ferenc József felmenti a zsidókat a büntetőadó megfizetése alól, helyette 1 millió forint megfizetésére kötelezi őket az izraelita iskolaalap létrehozása érdekében. Az összeg össze is gyűlt, és 1856-ban létrejött az alap.

1849. július 28.

A Szegeden ülésező országgyűlés utolsó ülésnapján ellenszavazat és vita nélkül elfogadja a zsidókat emancipáló 1849. évi IX. törvényt. A törvénycikk kimondja, hogy azok a zsidók, akik Magyarországon születtek, vagy itt törvényesen telepedtek le, politikai és polgári tekintetben egyenjogúak a más vallásúakkal, illetve hogy zsidók polgári hatóság előtt érvényes házasságot köthetnek nem zsidókkal. Ugyanakkor a belügyminiszternek meghagyja, hogy hívjon össze gyűlést a mózeshitűek képviselőiből, amely vallásukat és szervezetüket megreformálja, a törvényt pedig úgy hajtsa végre, hogy az izraelitákat a földművesség és az iparos foglalkozások felé tereli. A magyar honvédség augusztus 13-án leteszi a fegyvert, ennek következtében a magyar hatóságoknak már nincs módjuk végrehajtani az emancipációs törvényt.

1849. július 29.

Megszületik Pesten Simon Südfeld, későbbi nevén Max Nordau nemzetközi hírű író, újságíró, társadalomkritikus és a politikai cionizmus egyik vezéralakja.

1849. augusztus 17.

Haynau bebörtönzi Schwab Löw pesti rabbit, majd október 15-én fogságba vetik a vejét, Löw Lipót pápai, illetve honvédségi tábori rabbit is, aki elsőként prédikált magyarul a zsinagógában. Mindkettőjük bűne az volt, hogy üdvözölték az országgyűlés 1849. április 14-i döntéseit: a függetlenség kimondását és a Habsburg-ház trónfosztását.

1850-es évek

1851. február 6.

Ideiglenes utasítás a kereskedési és ipar-viszonyok szabályozása iránt Magyarkoronaországban címmel ad ki rendeletet Karl Geringer, a Helytartóság ideiglenes főnöke. Ennek első paragrafusa szerint vallásra való tekintet nélkül tanulható és űzhető bármilyen ipar és kereskedés.

1852. október 20.

Leo Thun kultuszminiszter – Schwab Löw pesti rabbi akaratával egyezően – feloszlatja a Magyar Izraelita Középponti Reformegyletet, amelynek tagjait a pesti hitközség fogadja be.

1853. október 2.

Császári rendelet ismét érvénybe lépteti a zsidók ingatlanszerzését 1848. január 1-jén korlátozó szabályokat.

1854. november 22.

A magyarországi katonai és polgári kormány 22141. szám alatt rendeletet ad ki „az izraeliták vallásközségeinek gyűlései és választásai fölötti felügyelés” tárgyában. Eszerint a hitközségi választás csak akkor tartható meg, ha a megyehatóságnál azt előre bejelentik. A választási gyűlésre a megye császári és királyi biztost rendel ki, aki vigyáz arra, hogy az esemény „kormányellenes kicsapongások” nélkül, illetve „az illedelem határain belül” menjen végbe. Ha a biztos mást tapasztal, és az elnök az ilyen viselkedést nem akadályozza meg, a biztos a gyűlést bezárhatja. A megválasztottak kilétét tudatni kell a Helytartósággal, amely dönt a megválasztott hivatalba lépésének engedélyezéséről aszerint, hogy a megválasztott politikai előélete vagy elvei aggályosak-e állami szempontból.

1858. július 23.

Az úgynevezett Jews Relief Act feljogosítja a londoni parlament két házát, hogy zsidó vallású tagjainak megengedje az eskü letételét a következő szavak kihagyásával: „ezt a nyilatkozatot egy keresztény igaz hitére teszem”. Ennek köszönhetően 1858. július 26-án a londoni Cityben korábban már többször megválasztott Lionel de Rothschild letehette az esküt az alsóházban, így ő lett az első zsidó vallású képviselő az Egyesült Királyságban.

1859. szeptember 6.

Felavatják a Dohány utcai zsinagógát, az ország legnagyobb zsinagógáját. A Ludwig Förster által tervezett építmény a pesti keresztény lakosság érdeklődését és elismerését is kiváltja.

1859. október 24.

Megnyílik a Pesti Királyi Izraelita Tanító Képezde.

1860-as évek

1860. január 6.

A zsidók tanúvallomása egyenértékűvé válik a keresztényekével.

1860. január 14.

A zsidók letelepedhetnek már a bányavárosokban is, amit az 1840. évi XXIX. törvénycikk még tiltott.

1860. február 18.

A császár rendeletében visszaadja a zsidóknak az ingatlanszerzés jogát.

1860. május 2.

Megszületik Pesten Herzl Tivadar újságíró, író, A zsidó állam című mű (1896) szerzője, a politikai cionizmus alapító atyja.

1862. május 14.

A Helytartótanács engedélyezi a vágújhelyi izraelita hitközségnek az első reáliskolai osztály elindítását. Más adat szerint a középiskolai oktatás már 1855-ben megindult. A vágújhelyi alreáliskola az első zsidó középiskola Magyarországon.

1863. január 10.

Nemesi címet kap tornyai előnévvel Schosberger Sándor Vilmos nagykereskedő, földbirtokos és gyáros. Ez az első alkalom, hogy zsidó vallású személyt nemesítenek.

1865. november

A szikszói rabbi kezdeményezésére Nagymihályon 24 főből álló rabbitanács ülésezik két napon át. A tanács döntvénye kilenc pontba, többnyire tiltásba sűríti a résztvevők ultraortodox felfogását. Az első pont megtiltja, hogy a zsinagógában idegen nyelven, például magyarul prédikáljanak vagy ilyen beszédet meghallgassanak. Az utolsó pont a zsidó szokások és hagyományok változtatásának tilalmát mondja ki. A kilenc pontot később más rabbik is aláírták. Összesen 85-en ellenjegyezték. A döntvény lényeges szerepet játszott az ortodox irányzat kiformálódásában.

1866

Kassán megjelenik az első magyarországi jiddis nyelvű újság, az Amud ha-Jiro. A havilap melléklete héber nyelvű.

1867. december 21.

Az Osztrák–Magyar Monarchia Lajtán túli részén hatályba lép az úgynevezett decemberi alkotmány, benne az állami alaptörvény a birodalmi tanácsban képviselt királyságok és országok állampolgárainak alapjogairól, amelynek 14. cikke kimondja, hogy a polgári és politikai jogok nem függnek a vallási hovatartozástól. Ezzel a zsidók emancipációja a birodalom osztrák felében teljessé válik.

1867. december 28.

Hatályba lép az 1867. évi XVII. törvénycikk „az izraeliták egyenjogúsításáról polgári és politikai jogok tekintetben”. November 25-én Andrássy Gyula miniszterelnök terjeszti a képviselőház elé az emancipációs törvényjavaslatot, amit a képviselőház egyhangúlag, a főrendiház mindössze négy ellenszavazattal elfogad. A törvény minden polgári és politikai jogot megad az izraelitáknak, amellyel a keresztény lakosok bírnak, és minden ezzel ellenkező jogszabályt és szokást eltöröl, de a zsidó vallást nem egyenjogúsítja a többi bevett vallással. A törvény december 27-i szentesítéséről a zsinagógákban hálaadó istentisztelettel emlékeznek meg.

1868. február 17.

A vallás- és közoktatásügyi miniszter mintegy félévnyi halogatás után elfogadja a Hitőr Egylet (Hevrat Schomre Hadath) alapszabályát. Ebben az egyesületben tömörülnek a később intézményesülő ortodox irányzat támogatói. Az egylet Magyar Zsidó címen ad ki hetilapot.

1868. május 2.

A bözödújfalusi székely szombatosok a zsidók emancipációját és az 1868. évi LIII. törvénycikket a bevett vallásfelekezetek közötti viszonosságról úgy értelmezik, hogy bejelenthetik áttérésüket a zsidó vallásra. Az értelmezés téves, de Eötvös József vallás- és közoktatásügyi miniszter megvédi a szombatosokat a kényszerű visszatérítéstől. Bözödújfalun ezután ortodox zsidó hitközség működik.

1868. november 18.

Megválasztják a zsidók egyetemes kongresszusának küldötteit, amelyet Eötvös József vallás- és közoktatásügyi miniszter a zsidó hitközségi szervezet és iskolaügy rendezése céljából hívott össze. A választáson a hitközségek adófizető tagjai szavazhatnak. A többséget a „haladók” szerzik meg. Már a kongresszus előtt összegyűlnek az „óhitű” rabbik a Császár fürdőben, az „újhitűek” pedig Óbudán.

1868. december 10.

Ülésezni kezd az Izraelita Egyetemes Gyűlés Pesten a Vármegyeházán. A kongresszust Eötvös József vallás- és közoktatásügyi miniszter nyitja meg. Elnöknek Hirschler Ignácot, másodelnöknek Wahrmann Mórt választják meg, mindkettőjüket a „haladó” pártból.

1869. február 3.

Az egyetemes gyűlés hitközségi szervezetről szóló vitája során a kongresszusi többség nem hajlandó kijelenteni, hogy csak a Tórának, a Talmudnak és a Sulhan arukhnak
55
megfelelő javaslatot fog tárgyalni. A többség arra hivatkozik, hogy ez felesleges, mert minden jelenlévő ilyen alapokon áll. Erre a kisebbségi ortodox tábor nagyobb része elhagyja a kongresszust, és többé nem is tér vissza.

1869. február 23.

Befejezi tanácskozását az Izraelita Egyetemes Gyűlés. A hitközségi szervezet alapszabályát a jelenlévők nagy többsége elfogadja, ám a kongresszus eredeti létszámának ez csupán a kisebbsége. Az alapszabály szerint a hitközségek Országos Irodát hoznak létre, hogy közvetítsen az állam és a hitközségek között. A hitközség irányítása a választott elöljárók és képviselők, vagyis világiak kezébe kerül, a rabbik csak a rituális, oktatási és anyakönyvi teendőket intézik. Minden településen csak egy hitközség alakulhat. Akik külön istentiszteletet kívánnak tartani, azok csak imaházi egyesületet alakíthatnak a hitközség kebelén belül.

1869. június 14.

Megtartja első képviselőházi beszédét Wahrmann Mór kereskedelmi és ipari nagyvállalkozó, banktulajdonos, nagybirtokos, későbbi pesti hitközségi elnök, az első zsidó vallású országgyűlési képviselő. Wahrmannt Lipótvárosban választották meg Deák-párti programmal. Az ellenjelölt az izraelitának született, de később megkeresztelkedett, ugyancsak Deák-párti Falk Miksa volt, aki végül visszalépett. Wahrmann majd negyed évszázadon át, haláláig képviseli Lipótvárost az országgyűlésben.

1869. július 14.

A király, Ferenc József szentesíti a kongresszusi szabályzatokat. Előtte azonban ígéretet tesz a Hitőr Egylet képviselőinek, hogy meg fogja engedni nekik saját szervezetük létrehozását.

1870-es évek

1870. január 3.

Megindul az 1870-ben végrehajtott, 1869. december 31-i eszmei időpontra vonatkozó népszámlálás, amely szerint Magyarországon (Erdéllyel, Fiumével és a Határőrvidékből Magyarországnak jutó részekkel együtt, Horvát-Szlavónország és a Határőrvidékből Horvátországnak jutó részek nélkül) 543 696 izraelita élt. Ez a teljes népesség 4,0%-át tette ki.

1870. március 18.

Hiába erősíti meg a vallás- és közoktatásügyi miniszter, Eötvös József rendelete 1869 novemberében, hogy a kongresszuson elfogadott szabályzat minden izraelitára kötelező, az országgyűlés helyt ad a Hitőr Egylet kérvényének, és határozatban kimondja, hogy „a vallás és lelkiismeret-szabadság elveivel ellenkezik, ha bármely vallásfelekezetnek tagjai a többség határozata által az alap hittörvényeikkel ellenkező szervezetet elfogadni kényszeríttetnek”.

1871. április 22.

Bajorországra is kiterjesztik az Északnémet Szövetségnek azt az 1869. évi törvényét, amely kimondta, hogy minden felekezet tagjai ugyanazokat a jogokat élvezik. Ezzel a Német Császárságban megtörtént a zsidók emancipációja.

1871. november 15.

A 26915/1871. számú VKM-rendelet jóváhagyja az „autonóm hittörvényhű zsidó hitfelekezetnek” a Hitőr Egylet gyűlésén kidolgozott szervezeti szabályzatát. A szabályzatot elfogadó hitközségekkel az állam az országos szervükön, a Közvetítő Bizottságon keresztül érintkezik. A csatlakozó hitközségeknek el kell ismerniük működésük zsinórmértékéül a Shulhan arukhot. Ezzel létrejött az ortodox irányzat. A kongresszusi szabályzatot elfogadó hitközségeket legtöbbször neológnak vagy kongresszusinak nevezik. Ekkortól bármely hitközség választhat, melyik szervezeti szabályzatot ismeri el magára érvényesnek, illetve egy településen több hitközség is alakulhat. A zsidóság szervezetileg is két irányzatra szakad.

1872. február 22.

Megjelenik a kongresszus Galgócon megválasztott ortodox párti képviselőjének, Eisler Manónak a Status quo című cikke. Ebben hírt ad azoknak az álláspontjáról, akik a szakadás előtti állapothoz ragaszkodnak, vagyis egyik irányzathoz sem óhajtanak csatlakozni. Több hitközség is erre az álláspontra helyezkedik. Ezek helyi alapszabályukat tartják meg. Ezzel létrejön a zsidóság harmadik, status quo ante irányzata. 1944-ig 54 olyan település volt, ahol a hitközségen belüli egyenetlenségeket nem sikerült elsimítani, és ezért egy településen több irányzat is hitközséget hozott létre. Ebből három településen mindjárt három irányzat is hitközséget tartott fenn. Északkelet-Magyarországon és Erdélyben szinte kizárólag ortodox hitközségek működtek, a trianoni országterületen és Délvidéken a neológok kerültek többségbe, a két nagy párt ütközőzónájában pedig viszonylag sűrűn találhatók status quo hitközségek. A zsidók többsége eleinte ortodox volt, a Horthy-kori Magyarországon, a trianoni területen már neológ, az ország területének a revíziós sikerek miatti megváltozása miatt ismét ortodox. A fővárosban a neológia volt domináns.

1875. április 8.

Istóczy Győző, Vas vármegyei kormánypárti honatya első képviselőházi felszólalása, amely egyúttal a modern antiszemitizmus első megnyilvánulása a magyar országgyűlésben. A kormánynak benyújtott interpellációjában Istóczy „támadó kasztként” írta le a zsidóságot, amely „a vagyonaránytalanságot napról-napra nagy dimensiókban […] növeli”.

1877. október 4.

Megnyílik az Országos Rabbiképző Intézet. A megnyitó ünnepségen részt vesz a miniszterelnök és a vallás- és közoktatásügyi miniszter. Hamarosan ellátogat az intézménybe az uralkodó is. A rabbiképezdét elvégzőket az ortodox hitközségek nem alkalmazzák. Amikor a huszti rabbi tudomást szerez arról, hogy elkezdték az intézetet építeni, megszaggatja ruháját és sír.

1878. június 24.

Istóczy Győző megtartja az úgynevezett Palesztina-beszédet a képviselőházban. Ebben indítványozza, hogy a Monarchia külügyi kormányzata igyekezzen elérni Zsidóország megalapítását a Közel-Keleten az orosz–török háború nyomán előállt helyzetet a berlini kongresszuson rendező nagyhatalmaknál. Egyúttal melegen ajánlja az asszimilálódni nem akaró zsidóknak, hogy Magyarországról távozzanak a remélhetőleg létrejövő Zsidóországba.

1879. szeptember 26.

Berlinben megalakul az Antiszemiták Ligája, az első politikai szervezet, amely kifejezetten az állítólagos zsidó veszély elhárítására szerveződik. A liga célja „a német haza megmentése a teljes elzsidósodástól”. Alapítója Wilhelm Marr, az antiszemitizmus szó kitalálója.

1880-as évek

1881. január 1.

Megindul az 1881-ben végrehajtott, 1880. december 31-i eszmei időpontra vonatkozó népszámlálás, amely szerint Magyarországon (Fiumével együtt, Horvát- és Szlavónország nélkül) 624 826 izraelita élt a tényleges szolgálatban álló katonákat nem számítva. Ez a teljes polgári népesség 4,5%-át tette ki. A zsidó vallásúak 58,5%-a magyar anyanyelvűnek vallotta magát.

1881. március 22.

Az igazságügyminiszter, Pauler Tivadar törvényjavaslatot nyújt be a keresztények és izraeliták közötti polgári házasság lehetővé tételéről.

1881 tavasza

1881. március 13-án meggyilkolják II. Sándor cárt. A cár haláláért a zsidókat hibáztatják. Az Orosz Birodalomban, különösen a mai Ukrajna területén zsidóellenes pogromhullám indul. Ennek során a hatóságok gyakran tétlenek maradnak, vagy egyenesen támogatják a zavargókat.

1881

Elindul az oroszországi zsidók kivándorlási hulláma. A legtöbben Amerikába, azon belül is az Egyesült Államokba tartanak. Részben az oroszországi zsidók beáramlásának köszönhetően körülbelül negyedmillióról az első világháború utáni bevándorlást korlátozó törvényekig mintegy 3,5 millióra duzzad az USA zsidó lakosságának létszáma.

1882. február 18.

A képviselőház tárgyalja a szombathelyi püspökség vasvári alesperesi kerülete lelkészeinek kérvényét, amelyben a keresztény–zsidó polgári házasságról szóló törvényjavaslat elutasítását és az emancipációs törvény eltörlését javasolják. A javaslat elbukik.

1882. április 1.

Tiszaeszláron eltűnik egy Solymosi Eszter nevű 14 éves cselédlány pészah előtt. A helyi szóbeszédből, miszerint a zsinagógában meggyilkolták, májusra a kedélyeket országosan felkavaró vérvád kerekedik.

1882. június 11.

Miután június 9-én az országház könyvtárában Istóczy Győző provokálta (tudniillik tarkón vágta) szabadelvű frakciótársát, Wahrmann Mórt, mivel az szerinte az ülésteremben ganéjtrágyázásnak értékelte közéleti buzgólkodását, Ercsiben pisztolypárbajt vívnak, amit mindketten sértetlenül túlélnek. A Wahrmann lakhelye előtt gyülekező tömeg üdvrivalgással fogadja a párbaj kimeneteléről tájékoztató sürgöny felolvasását.

1882. november 5.

Bogdányi Mór megindítja az Egyenlőség című hetilapot. Később Szabolcsi Miksa, majd megszűnéséig, 1938-ig Szabolcsi Lajos szerkeszti. 1889. február 10-től a lap alcíme: Zsidó felekezeti és társadalmi hetilap. Az Egyenlőség a zsidó felekezeti sajtó legfontosabb lapja a vallási szakadás időszakában tapasztalható felpezsdülés után. A lap a zsidók magyarosodását támogatja, a felekezeten belüli küzdelmekben pedig a neológia pártján áll.

1883. június 19.

Nyíregyházán megkezdődik a bírósági tárgyalás a Solymosi Eszter meggyilkolásával vádolt zsidók perében. Védelmüket – másokkal együtt – Eötvös Károly látja el. Augusztus 3-án első fokon a vádlottakat bizonyítottság hiányában felmentik. Az elsőfokú bíróság ítéletét másodfokon a Budapesti Királyi Ítélőtábla, harmadfokon a Kúria helybenhagyja.

1883. augusztus 7.

Megszáll Budapesten a nyíregyházi vérvádper koronatanúja és apja. A fogadójuk előtt tömeg gyülekezik. Másnap a tömeg megrohamozza a fogadót. Másutt már a többnapos fővárosi zsidóellenes zavargást megelőzően is hasonló, többször halálos áldozatokat követelő rendbontás volt a reakció a tiszaeszlári vérvádügyben hozott ítéletre. Az erőszakhullám év végéig eltart. A helyzet Pozsonyban, illetve Somogy és Zala vármegyében a legsúlyosabb. Több helyen statáriumot vezetnek be.

1883. október 6.

Megalakul az Országos Antiszemita Párt. A négytagú pártelnökségben Istóczy Győző is helyet foglal. A pártprogram „a zsidóhatalom megtörését és a zsidó befolyás ellensúlyozását” tűzi ki célul. Az 1884. évi választások után összeülő országgyűlésben 17 fős volt a párt frakciója. A képviselők 4%-a került be az országgyűlésbe antiszemita programmal.

1884. január 12.

Miután a képviselőház megszavazza, a főrendiházban végül elbukik a Pauler Tivadar-féle törvényjavaslat a keresztények és zsidók közt köthető polgári házasságról.

1884. január

Elindul a magyarországi zsidóság egyetlen – fő profilját tekintve – tudományos folyóirata, a Magyar-Zsidó Szemle. A lap kiadását a neológ Országos Iroda kezdeményezi. Első két szerkesztője, Bacher Vilmos és Bánóczi József az Országos Rabbiképző Intézet oktatói.

1884. március

Megjelenik Kohn Sámuel Dohány utcai rabbi A zsidók története Magyarországon. A legrégibb időktől a mohácsi vészig című munkája. Ebben Kohn kifejti az elméletét arról, hogy a magyarok egy része a honfoglalás előtt kazár hatásra felvehette a zsidó vallást, és ahogy a magyarokhoz csatlakozó kazár törzs körében, úgy a kabarok (kóborok) között is számos zsidó lehetett. A zsidók aztán a honfoglaláskor Árpád nem zsidó magyarjaival vállvetve küzdöttek a közös hazáért.

1885. április 10.

Istóczy Győző kilép az Országos Antiszemita Pártból. Ezután kettéhasad az antiszemita frakció a közjogi törésvonal mentén.

1885. augusztus 15.

Istóczy Győző részvételével megalakul a Mérsékelt Ellenzéki Antiszemitapárt, amelynek a célkitűzése ugyanaz, ami az Országos Antiszemita Párté is volt: „a zsidóhatalom megtörése és a zsidó befolyás ellensúlyozása”. Ezzel de facto létrejön a Függetlenségi Antiszemita Párt is.

1885. szeptember 28.

Hirschler Ignác szemész, az Izraelita Egyetemes Gyűlés elnöke, valamint Sváb Károly nagybirtokos a főrendiház ülésén bemutatja a királytól kapott meghívólevelét. Ezzel Hirschler és Sváb lett a főrendiház első két zsidó vallású tagja. Tagságukat az tette lehetővé, hogy az 1885:VII. törvénycikk átszervezte a főrendiházat, amelynek ekkortól a király által kinevezett tagjai is voltak.

1887. június 17. – június 26.

Az országgyűlési választáson a két antiszemita párt kooperálva indul, és tizenhárom választókerületben arat győzelmet, ám az egyik mandátumot később megsemmisítik, egy másikról pedig a győztes lemondott. Végül a képviselők 3%-a jutott be az országgyűlésbe antiszemita programmal.

1890-es évek

1890. március 12.

Bárói címet kap az elsőként nemesített izraelita fia, tornyai Schosberger Zsigmond nagykereskedő, földbirtokos és gyáros. Ez az első eset, hogy zsidó főnemesi rangra emelkedik. Utoljára ilyen 1918-ban történt. Az uralkodó összesen 18 esetben bárósít zsidó vallásúakat.

1890. április 16.

A képviselőházban Meszlényi Lajos függetlenségi képviselő interpellálja Orczy Bélát, a király személye körüli minisztert. Meszlényi arra kérdez rá, milyen érdeme miatt bárósították Schosberger Zsigmondot egy nappal a miniszterelnök, Tisza Kálmán távozása előtt. Az interpelláció alatt a függetlenségi honatyák elénekelték az