T. Kingfisher

Csalán és csont

Kossuth Kiadó

Tartalom

1. FEJEZET

2. FEJEZET

3. FEJEZET

4. FEJEZET

5. FEJEZET

6. FEJEZET

7. FEJEZET

8. FEJEZET

9. FEJEZET

10. FEJEZET

11. FEJEZET

12. FEJEZET

13. FEJEZET

14. FEJEZET

15. FEJEZET

16. FEJEZET

17. FEJEZET

18. FEJEZET

19. FEJEZET

20. FEJEZET

21. FEJEZET

22. FEJEZET

A SZERZŐ MEGJEGYZÉSE

Impresszum

Erős, Független Csirkének ajánlom,

egy madárnak a millióból

1. FEJEZET

A fák tele voltak varjakkal, az erdő őrültekkel. A verem tele volt csonttal, a keze dróttal.

Az ujjai véreztek, ahogy megvágta a drót. Az első sebekből már nem szivárgott vér, de égett a szélük, és gyulladt csík haladt visszafelé a bőre alatt. Az ujjbegyei duzzadtak és érzéketlenek voltak.

Marra tisztában volt azzal, hogy ez nem jó, csakhogy annyira kicsi volt az esélye az életben maradásának addig, amíg a fertőzés végezne vele, hogy nem aggódott emiatt.

Fölvett egy hosszú, vékony csontot a lábak közül, és drótot tekert a végére. Szépen illeszkedett egy másik hosszú csont mellé – nem ugyanabból az állatból származott, de elég hasonló volt hozzá –, úgyhogy összekötötte a kettőt, és beillesztette a készülő vázba.

Tele volt a csontgödör, de nem kellett túl mélyre ásnia. A rétegeken keresztül jól nyomon lehetett követni az éhezést. Először szarvast ettek, és marhát. Amikor a marha elfogyott, és a szarvasok elmentek, megették a lovakat, és amikor elfogytak a lovak, megették a kutyákat.

Amikor elfogytak a kutyák, megették egymást.

Marra a kutyákra vágyott. Lehet, hogy építhetett volna embert csontokból, de többé nem rajongott az emberekért.

Viszont a kutyák… A kutyák mindig hűségesek voltak.

– Hárfa kulcsa lett az ujja – énekelte halkan, csak úgy magának. – Arany haj lett hárfa húrja…

A varjak ünnepélyesen szólongatták egymást a fákról. Marra gondolatai a dalban szereplő hárfás körül forogtak, és azon, mi is járhatott a fejében, amikor a halott nő csontjaiból készített hangszert. Valószínűleg ez a férfi lenne a világon az egyetlen, aki megértené, amivel Marra foglalatoskodott.

Már ha egyáltalán létezett. És ha létezett, mégis miféle élete lehet annak, aki hullákból készít hárfát?

Ami azt illeti, miféle élete lehet annak, aki kutyát készít csontokból?

Sok csontot széttörtek a velő miatt. Ha sikerült találnia kettőt, amelyek összeillettek, akkor összedrótozhatta, hogy kiadjanak egy egészet, de sokszor fűrészes volt a csontok vége. Sínbe kellett tennie a dróttal, és egy csomó véres ujjlenyomat maradt a csontok felszínén.

Nem volt ezzel gond. Része volt a mágiának.

Amikor Mordecai, a nagy hős legyőzte a mérges férget, ő talán panaszkodott, hogy fájnak az ujjai? Persze hogy nem.

Legalábbis nem olyankor, amikor valaki meghallhatta, hogy aztán leírja.

– Más dalt nem játszott a hárfa: – dúdolta. – Eső és szél jajongása…

Teljesen tisztában volt azzal, mennyire eszelősnek hangzott. Lénye egyik része elborzadt az egésztől. Egy másik, nagyobb rész azt mondta, jelenleg egy csontokkal teli verem peremén térdel, egy olyan vidéken, amely annyira felduzzadt a sok iszonyattól, hogy Marra lába úgy süllyedt a földbe, mintha óriási hólyag felszínén lépkedne éppen. Egy kis téboly egyáltalán nem lóg ki innen.

A koponyákkal egyszerű dolga volt. Talált egy szép széleset, amelynek erős állkapcsa és kifejező szemgödre volt. Tucatjával akadtak effélék, de csak egyet tudott felhasználni.

Nem is számított arra, hogy ez mennyire fájni fog. Az örömöt, hogy talált egy jót, könnyűszerrel összeroppantotta a szomorúság, amiért ilyen sok marad parlagon.

Életem végéig itt üldögélhetnék drótokkal, és építhetném az egyik csontkutyát a másik után. Aztán megesznek a varjak, bezuhanok a gödörbe, és együtt leszünk csontok…

Zokogás tört fel a mellkasából, úgyhogy abba kellett hagynia. Kitapogatta a vizestömlőt a zsákjában, és ivott egy kortyot.

Félig már kész volt a csontkutya. Megvolt a koponya, megvolt a gerinc szépséges íve, két láb és a hosszú, karcsú bordák. Tény, hogy legalább tucatnyi kutya lesz benne: de a koponya volt a lényeg.

Megcirógatta a gondosan körüldrótozott szemgödröket. Azt mondták, a szív az, ahol a lélek lakik, de Marra már nem hitt ebben. A koponyából kiindulva építkezett lefelé. Jó néhány csontot félredobott már, mert valahogy nem illettek a koponyához. Az agarak hosszú, lehetetlenül vékony bokája nem jó arra, hogy az hajtsa előre az ő koponyáját. Ennél erősebb, szilárdabb csontokra, vérebek, kopók csontjaira volt szüksége, olyasmire, aminek van súlya.

Volt valami ugróköteles mondóka egy csontkopóról, nem? Hol is hallotta? A palotában biztosan nem. A hercegnők nem szoktak ugrókötelezni. Később kellett lennie, a zárda melletti faluban. Hogy szólt a mondóka? „Csontkopó, kőkopó…”

A varjak figyelmeztetően károgtak.

Felnézett. A bal felől álló fákon rikoltoztak. Jött valami, botladozva tört utat magának a törzsek között.

Fejére húzta köpenye csuklyáját, és a kutyacsontvázat a mellkasához szorítva félig a gödörbe csusszant.

Bagolyszövetből való rongyokból és csalánból font fonalból készült a köpeny. A mágia nem volt tökéletes, de a rendelkezésére álló idő alatt ezt sikerült összehoznia.

Pirkadattól alkonyatig és visszafelé, tövisből készült árral… Na igen, kíváncsi vagyok, tud-e bárki ennél jobbat. Még a sárbanya is azt mondta, hogy ügyes voltam, pedig ő úgy osztogatja a dicséretet, akár a vizet a sivatagban.

A cafatokból álló köpeny nagy réseket hagyott szabadon, de Marra már tudta, hogy ez nem számít. A ruha megtörte a körvonalait, és az emberek egyszerűen elnéztek mellette. Ha kissé furcsának is találták a fény és árnyék sávjainak elrendeződését, soha nem időztek annyi ideig ezzel, hogy kitalálják, mi a gond.

Az emberek felettébb szívesen vonták kétségbe azt, amit a saját szemükkel láttak. Marra arra gondolt, a világ talán annyira különös, a látás annyira hiányos, hogy nem kellett hozzá sok, és mindenki elfogadta, bármi lehet egyszerű fényjáték, minden lehet csalóka árny.

A férfi a fák közül lépett elő. Marra hallotta, ahogy magában dörmög, de nem értette, mit mond. Azt is csak a mély hangjából tudta, hogy férfi, a többi puszta találgatás volt.

A felhólyagzott vidéken élők többsége ártalmatlan volt. Tilalmas húsból ettek, ezért megbüntették őket. Volt, aki olyasmiket látott, amik nem voltak ott. Némelyikük nem tudott járni, ezért a társaik segédkeztek nekik. Néhány éjszakával ezelőtt ketten közülük megosztoztak a tűzön Marrával, bár ügyelt, hogy ne egyen az ételükből, hiába kínálták vele.

Kegyetlen szellem volt, aki éhezőket azért büntetett, amit kénytelenek voltak enni, de a szellemek soha nem tettek úgy, mintha kedvesek lennének.

A tűz mellett ülők figyelmeztették.

– Légy óvatos! – mondta az egyikük, egy nő. – Légy fürge, fürge és csöndes! Vannak néhányan, akikre ügyelni kell. Azelőtt is rosszak voltak, és mostanra csak még rosszabbak lettek.

– Rosszak – mondta a férfi. Nagyon nehezen tudott levegőt venni, minden egyes szó után meg kellett állnia. Abból, ahogy a szünetek között próbált beszélni, Marra látta, mennyire bosszantja a dolog. – Nem… jó. Most… mi… mind. – Sajnálkozva ingatta a fejét. – De ők… dühösek.

– Semmi haszna annak, ha dühös az ember – vette át a szót az első. – De ezek nem törődnek vele. Túl sokat ettek. Rákaptak az ízére.

Marra erre felnevetett, de túlságosan is éles hangon, és közben végig a kezét nézte.

– Mi abbahagytuk, amint volt valami más, de ők utána is ilyet ettek.

A második a fejét csóválta.

– Nem. Több… ennél. Mindig… dühösek. Így… születtek.

– Van, aki így született – bólogatott Marra. Jól ismerte ezt a fajtát.

Néhányan közülük férfiak. Néhányan közülük hercegek. Igen, tudom. Másféle haragról van szó. Valami komorabb, előre megfontolt dolog.

A férfi láthatóan megkönnyebbült, amiért Marra megértette, miről van szó.

– Igen. Dühösebb… most. Sokkal.

Csöndben üldögéltek egy ideig a tűz mellett. A nő a lángok felé nyújtotta a kezét, és lassan kifújta a levegőt.

– Általában végeznek velünk – szólalt meg váratlanul. – Nem tudunk mindig elmenekülni. Zavaros lett minden…

Marra nem is próbálta megérteni, miféle mozdulatot tett a levegőben szemmagasság fölött, de amikor a társa meglátta, bólintott.

– Ha úgy van, könnyűszerrel elkapnak minket. De ha meglátnak, veled is próbálkozni fognak.

Pattant a tűz. Nyirkos volt minden, és Marra hálás volt a meleg miatt, mégis…

– Nem féltek, hogy meglátják a tüzet?

A nő a fejét csóválta.

– Utálják. Ez a büntetés. Minél többet esznek, annál jobban tartanak tőle… Tudod, nem főzik meg a húst…

Megdörzsölte az arcát, láthatóan megviselte a dolog.

– Biztosabb – mondta a férfi. – De… nem lehet… mindig… tüzelni.

Egymásnak dőltek. A nő a társa vállára hajtotta a fejét, aki átnyúlt maga előtt, hogy magához szorítsa.

Néhány nappal korábban Marra nem értette volna, miért nem hagyták még itt ezt a rettenetes vidéket. Immár nem értetlenkedett. Lehet, hogy a külvilág fogalmaival mérve nem voltak épelméjűek, de nem voltak bolondok sem. Ha úgy érezték, nagyobb biztonságban vannak itt, mint odakinn, akkor nem az ő dolga meggyőzni őket ennek az ellenkezőjéről.

Ha mindenkinek, akivel csak találkoztam, el kellett volna magyaráznom, mi is történt velem, hagyni, hogy ítéletet mondjanak felettem azért, amit tennem kellett… Nem, szerintem én magam is úgy gondolnám, a környéken kószáló néhány emberevő nem nagy ár érte. Itt legalább mindenki tisztában van azzal, mi is történt, és amennyire csak lehet, kedvesek egymással.

Kislányként nem értette volna a helyzetet, de Marra már nem volt azonos azzal a lánnyal, aki egykor volt. Betöltötte a harmincat, és abból a lányból nem maradt más, csak a csontok.

Egy pillanatra irigyelte is őket, ezt a két embert, akiket önhibájukon kívül megbüntettek, de akik ott voltak egymásnak.

Most, amikor a csontokkal teli veremben kuporgott, megmoccant a mellkasán dédelgetett csontváz.

– Csitt! – suttogta a koponya üregeibe. – Csitulj!

Csontkopó, kőkopó… fehér kopó, fekete…

Hallotta a közelgő lépteket. Észrevette őt a férfi?

Ha igen, akkor ő is fénytörésnek tekintette és nem foglalkozott vele. A léptek megkerülték a perem mentén a vermet, és a lélegzetvétel lassan elhalkult.

– Valószínűleg ártalmatlan – dörmögte a koponyának. De ha nem lenne az, Marra akkor is nehéz célpont volna.

A többi, szelídebb helybeli rendkívül sebezhető volt. Ha az ember megtanulta, hogy ne bízzon az érzékeiben, előfordulhatott, hogy túl sokáig várt a meneküléssel az ellenség elől.

Marra már nem bízott annyira az érzékelésében, mint valaha, viszont az elméje pereme csak kissé rojtosodott ki, és nem robbantották széjjel a tombolóan dühös szellemek.

Amikor már hosszú percek teltek el a léptek távozása óta, és a varjak visszatelepedtek a fákra, Marra felült. Köd szegélyezte az erdő peremét, alacsonyan kavargott a mező fölött. A varjak úgy károgtak egymásnak, mint ritmusát vesztett szívverés. Semmi más nem mozdult.

Ismét a csontkopó fölé hajolt, ujjai tekergették a drótot, és remélte, hogy még sötétedés előtt végez a munkával.

* * *

A csontkopó alkonyatkor kelt életre. Nem volt még teljesen kész, de már nem sok hiányzott. Marra a bal mellső lába fölött görnyedt, amikor a koponya eltátotta az állkapcsát és nyújtózott, mint aki hosszú szendergésből ébred.

– Csitt! – szólt rá Marra. – Mindjárt végzek…

A kutya felült. Kinyitotta a pofáját, és egy nedves nyelv kísértete ért a nő arcához, akárha ködpamacs lenne.

Megvakarta a koponyát ott, ahol a füle töve lett volna. A körmei halkan kaparászták a fakó felszínt.

A csontkopó örömében csóválta a farkát, a csípőjét és még a gerince nagyját is.

– Ülj le! – utasította Marra, ahogy felvette a mellső lábát. – Ül! Hadd fejezzelek be.

A kutya illedelmesen helyet foglalt. A szemüreg felnézett Marrára, mire neki fájdalmasan összeszorult a szíve.

Egy csontkopó szeretete, gondolta, ahogy ismét a mancs fölé görnyedt. Ennyit érek manapság.

Az is igaz, hogy kevés ember akadt, aki valóban megérdemelte egy élő kutya szeretetét. Van olyan adomány, amelyre soha nem leszünk méltók.

Egyszer körbe kellett fonnia a dróttal minden egyes apró lábcsontot, úgy erősíteni a többihez, aztán jó néhányszor körbetekerni az egész mancsot, hogy tartson. Nem kellett volna egyben maradnia, mégis ez történt.

A köpeny is ugyanígy állt össze. A csalánfonalnak és a rongydaraboknak szét kellett volna esniük, mégis sokkal szilárdabban tartott az egész, mint amilyennek ránézésre tűnt.

A kutya karmait nem fedte hús és szőr, ezért nevetségesen nagyoknak tűntek. Úgy bugyolálta be mindegyiket, akárha amulett lenne, majd hozzáerősítette a vékony drótból készült kosárhoz.

– Csontkopó, kőkopó – suttogta. Lelki szemei előtt látta a gyerekeket, három kislányt, amint egymásnak énekelnek. „Csontkopó, kőkopó… Fehér kopó, fekete… Él a kopó, döglött… Sárga kopó, fuss!”

A „fuss!”-ra az ugrókötél közepén lévő lány kiszökkent, és ide-oda kezdett futni a lengő kötél mentén. Nem lehetett hallani mást, csak a lépteit és a kötél csattogását a porban. Amikor végül megbotlott, a két másik lány végre elengedte a kötél végeit, és együtt kuncogtak.

A csontkopó Marra alkarján nyugtatta a pofáját. Nem volt se füle, se szemöldöke, Marra mégis valóságosan érezte, ahogyan néz rá: azzal a szomorú és reményteli nézéssel, ahogy a kutyák oly gyakran néznek.

– Kész – szólalt meg végül. A kése teljesen eltompult a sok drótmetszéstől, és az utolsó darabot csak sokadjára sikerült levágnia. Az éles végét benyomta az illesztés alá, hogy ne akadjon bele semmibe.

– Tessék! Remélem, ennyi elég.

A csontkopó letette a mancsát és ránehezedett. Egy pillanatig csak állt, aztán megfordult és elrohant a ködbe.

Marra a hasára szorította az öklét.

Ne! Elfutott… Meg kellett volna kötnöm. Gondolnom kellett volna arra, hogy megszökik…

A karmok kopogása beleveszett a tejfehérségbe.

Mielőtt elpusztult, biztosan volt egy másik gazdája. Talán elment megkeresni.

Sajgott a keze. Sajgott a szíve. Szegény, buta kutya. Az első halála nem volt elég, hogy megtanítsa, nem minden gazda méltó a szeretetre.

Marra maga is túl későn tanulta meg ezt a leckét.

A csontverembe pillantott. Lüktettek az ujjai: nem olyan borzalmas, csípősen fájó lüktetés volt ez, mint akkor, amikor összeállította a csalánköpenyt, hanem valami mélyebb, és a szívverése ütemét követte. A gyulladás felfelé kúszott a kezén. Egy hosszú csík már a csuklóján kígyózott végig.

Nem akart tudomást venni arról, hogy újra le kell ülnie, és egy másik kutyát kell készítenie.

Sajgó kezébe temette az arcát. A sárbanya három feladatot adott. Varrjon köpenyt bagolyszövetből és csalánból, készítsen kutyát átkozott csontokból, és ejtse fogságba a holdfényt agyagkorsóban. Elbukott a másodiknál, mielőtt még esélye lett volna nekilátni a harmadiknak.

Három feladat, aztán a sárbanyától megkapja azt, amivel végezhet egy herceggel.

– Jellemző – mondta a tenyerébe. – Jellemző. Nyilván sikerül megtennem azt, ami lehetetlen, aztán nem jut eszembe, hogy a kutyák néha elszöknek.

Még az is lehet, hogy a csontkutya valamilyen szagot fogott, és végül száz mérföldnyire innen fog kikötni valahol, ahol csontnyulakat, csontrókákat vagy csontszarvasokat fog hajszolni.

Megdagadt kezébe nevetett, és mint annyiszor, a nyomorúság most is fáradt derültségbe fordult.

Nahát. Nem ez a módja?

Ezt kapom, amiért arra számítok, hogy a csontok hűségesek lesznek pusztán azért, mert felszedtem és összedrótoztam őket. Mégis mit tud egy kutya a feltámadásról?

– Csontot kellett volna hoznom a kutyának – eresztette le a kezét, és a fákon lakó varjak felkapták a nevetését.

Na igen.

Ha a sárbanya cserben hagyta – esetleg ő vallott kudarcot a sárbanya előtt –, akkor majd egyedül is kitalálja, hogyan tovább. A keresztelőjén volt egy keresztanyja, akitől kapott egyetlen ajándékot, és egyáltalán nem simította el előtte az utat. Ez talán némi tartozást jelent.

Megfordult, és csoszogva, nehéz léptekkel elindult kifelé a felhólyagzott vidékről.

2. FEJEZET

Marra mogorva lányként nőtt fel – olyasfajta gyerek volt, aki mindig pontosan a rossz helyen áll, és a felnőtteknek kell szólniuk, hogy menjen az útból. Tulajdonképpen nem volt lassú észjárású, de fiatalabbnak tűnt a koránál, és nagyon kevés dolog érdekelte igazán sokáig.

Két nővére volt, ő volt a legfiatalabb. Nagyon szerette az idősebbet, Damiát. Ő hat évvel volt idősebb nála, ami egy egész életnek tűnt; magas volt, a háta egyenes, az arca egészen sápadt. Marra apjának első házasságából született.

A középső lány, Kania csak két évvel volt idősebb Marránál. Az anyjuk is közös volt, Kania mégsem szívelte húgát.

– Gyűlöllek – mondta tizenkét évesen a tízéves Marrának. – Gyűlöllek, és azt kívánom, bárcsak meghalnál!

Marra a bordái alá rejtette ezt az ismeretet, hogy a nővére gyűlöli. A szívét nem érte el, de mintha kitöltötte volna a tüdejét, és néha, amikor megpróbált venni egy nagy levegőt, beleütközött a nővére szavaiba, és minden levegő kiszorult belőle.

Senkinek nem beszélt a dologról. Nem volt értelme. Az apjuk nem volt rideg, de még ha testében mellette is volt, sokszor akkor is elérhetetlennek tűnt. A legjobb, amire számíthatott volna, hogy sután megpaskolja a hátát, és elküldi a konyhába valami nassolnivalóért, mintha még mindig kicsi lenne. Anyja, a királynő, azt mondta volna oda se figyelve, „Ne légy nevetséges, a nővéred szeret”, mialatt kémei legutóbbi küldeményét bontogatja, és meghozza a politikai döntéseket, amelyek megakadályozzák, hogy romba dőljön a királyság.

Az udvartartás ujjongott, amikor bejelentették Vorling herceg és Damia eljegyzését. Marra családja balszerencséjére olyan városállam fölött uralkodott, amely az egyetlen mély vizű kikötőt birtokolta két ellenséges királyság tengerpartján. Mindkét királyság magának akarta a kikötőt, és alig egy-két pillanatnyi erőfeszítésébe tellett volna csak bármelyiknek bekebelezni a várost. Marra anyja hosszú ideje egyensúlyozott már velük két kés között.

Most azonban az Északi Királyság Vorling hercege elveszi feleségül Damiát, és ezzel megszilárdul a két ország közötti szövetség. Ha a Déli Királyság megpróbálná elfoglalni a kikötőt, az északiak a védelmére kelnének. Damia elsőszülött fia egy napon majd elfoglalja az északi trónt, míg a második (ha lesz) uralkodni fog a kikötőváros felett.

Meglehet, hogy kissé furcsának tűnt egy elsőszülött fiút olyan jelentéktelen helyre pazarolni, mint a Kikötői Királyság, de azt beszélték, az északi királyi családnak túlságosan is felhígult a vére, és a századok alatt túlságosan is gyakran házasodtak túlságosan is közeli rokonok. Nagy erejű mágia védte őket, csakhogy a varázslat nem tudta helyrehozni a vér erejét, ezért a királyok az országuk határain kívül kerestek párt maguknak. Azzal, hogy házassággal magukhoz kötötték a Kikötői Királyságot és hajózható öblét, egyszerre erősítették a családjukat, és tömték tele a kincsesládáikat.

– Végre – mondta Marra apja. – Végre biztonságban leszünk.

Marra anyja bólintott. A Déli Királyság mostantól nem merné megtámadni őket, az Északinak pedig többé nincs szüksége erre.

Marra volt az egyetlen, aki sírt.

– De én nem akarom, hogy elmenj! – hüppögte, és ölelte Damia derekát. – Most el fogsz menni!

Damia nevetett.

– Minden rendben lesz. Majd jövök látogatóba. Vagy te fogsz eljönni hozzám.

– De nem leszel itt!

– Elég. – Az anyja pengevékony ajkakkal húzta el a nevelt lányától. – Ne légy önző, Marra!

– Marrának az a baja, hogy neki nincs hercege – csúfolódott Kania.

Marra csak még jobban sírt a helyzet igazságtalansága miatt. Tizenkét éves volt, tudta, túl nagy már ahhoz, hogy hisztizni kezdjen, mégis úgy érezte, hogy mindjárt el fog kezdődni.

Előkerítették a dajkát, hogy vigye el, és ez azt jelentette, nem látta Damiát, amikor a vőlegénye királyságába induló menyasszony pompájával és ünnepélyességével útra kelt.

Viszont végignézte, amikor öt hónappal később teljes díszgyászban hazahozták a testét.

Hat fekete ló húzta a fekete hintót, amelyet két sorban gyászszalagot viselő lovasok kísértek. Három behúzott függönyű fekete fogat jött a hintó előtt és mögött is. Ezeket is fekete lovak húzták: fekete volt a kantárjuk, a nyergük, fekete volt a takarójuk.

Marra a menetet figyelve úgy vélte, túlzásba vitték a bánatot. Valaki tudatni akarta a világgal, mekkora szomorúságot engedhet meg magának.

– Elesett – suttogták. – A hercegnek megszakad a szíve. Állítólag várandós volt a gyermekével.