SZABÓ ZSUZSI

TÚSZ VOLTAM ÁDENBEN

JEMENI NAPLÓ

Személyes Történelem

Budapest, 2022

Tartalomjegyzék

Out of Aden

Nagy Gábor külügyminiszter–helyettesnek

M. T. visszaemlékezése

Harmati István feljegyzése

Befejezem

Felhasznált irodalom

Színes képek

Édesapám emlékére

OUT OF ADEN

A szúfik azt állítják, hogy a mai kultúra altat és feledékennyé tesz bennünket. Szerintük közömbössé válunk, elzsibbasztjuk a szívünket, nem látunk a szemünkkel, nem hallunk a fülünkkel. Nekem nem zsibbad a szívem, látok a szememmel, hallok a fülemmel, emlékszem mindenre.

A 16. századi Áden

Egyszer volt, hol nem volt, volt egyszer egy harmincad hivatalbeli tisztviselő a Sopron vármegyei Járfaluban, aki kalandos életében egyszer eljutott Ádenbe is, körülbelül az 1540–es években. Ő volt Raszinyai Huszti György, aki kürtösi minőségben elszegődött egy arab hajóskapitányhoz, és nyugodt hajós évek helyett belecsöppent a történelembe. Szulejmán pasa parancsot kapott a portugál kézen levő indiai Diu kikötőváros elfoglalására, ezért Raszinyai Huszti György hajójának is csatlakoznia kellett a török flottához. India felé tartva a török tengernagy szemet vetett Ádenre, és a szultán lábai elé akarta helyezni még a győzedelmes indiai rajtaütés előtt. De hagyjuk mesélni Raszinyai Huszti Györgyöt!

„Áden abban az időben minden bizonnyal Boldog–Arábia első városa volt, s nemcsak fekvése védte, hanem védőművei is. Nyílt terepen terül el, védőbástyák övezik, kelet felől szakadékos, magas, teljesen kiégett hegyek környezik. Maga a város a hegyek lábánál épült, nyugat felől nagyon biztonságos kikötője van. Szulejmán pasa követet küldött Áden uralkodójához, aki mohamedán volt. Az uralkodó előbb néhány, majd pedig valamennyi töröknek megengedte, hogy belépjenek a városba. Később a beszélgetés és a lakoma során is a már ismert mesterkedéssel és ravaszkodással élt a pasa, aki ünnepi ételekkel és bajt hozó ajándékokkal kedveskedett az ádeni uralkodónak. Ez utóbbi, viszonozva a vendégséget, néhány nappal később hajóra szállott negyedmagával, s a pasa fondorlatos nyájassággal üdvözölte és fogadta, s szemtől szembe másról nem is áradozott előtte, mint öröméről és barátságáról, s az uralkodó asztalának gazdag fogásairól. De amikor az újabb lakoma után a pasa valamilyen koholt ürüggyel, valamiféle bűnnel vádolta meg, szegény végre érezni kezdte, hogy a becstelen emberek ajándékai nincsenek cselvetés nélkül, s ha előbb nem is, de akkor bizonyosan megtapasztalta saját balszerencséjét, rájőve, hogy sokkal hasznosabb dolog otthon vendégeket fogadni, mint vendégségbe menni.

Ugyanakkor igen sok Ádenben maradt török katona az előzetes terv szerint élelmiszer–keresés ürügyén betódult a városba. Ugyanis az oszmánok, amit erővel nem tudtak elérni, azt csalárdsággal szokták. A nekitüzesedett katonák azt adták hírül a pasának, hogy ki lehetne játszani Áden uralkodóját.

A törökök tehát az uralkodó távollétében elfoglalták a kapukat, s bevették Áden városát, majd az uralkodót felhozták a hajó fedélzetére, s negyedmagával felakasztották az árbocrúdra, és megmutatták az alattvalóknak.

Szerencsétlen ember, akinek értelmén oktalanság lett úrrá, akit hazug ígéretekkel játszottak ki, s aki dőrén hitt a gonoszoknak, megfeledkezve a régi mondásról: Az nem tud hízelkedni, aki nem akar hazudni.

Maga a nép mihelyt felismerte, hogy a királyát így megcsalták, s színlelt lakomán ejtették tőrbe, nagyon megrettent, s a fejétől megfosztott törzsként tanácstalanul állt a fejedelme nélküli tömeg. A várost a török szolgaságba és uralma alá döntötte, majd telerakta helyőrséggel. Mindez Szulejmán pasa előrelátó terve alapján történt így, nehogy akkor, amikor esetleg balszerencse folytán a portugálok kerekednének felül, nélkülöznie kelljen a közeli menedéket. A török ugyanis nem tűr a hátában ellenséget, nehogy az akadályozhassa tervei végrehajtásában.”

Ez az előrelátás helyesnek bizonyult. Az indiai partoknál elszenvedett vereség után az átmeneti biztonságot adó ádeni kikötőben talált menedéket Szulejmán pasa megtépázott hajóhada.

Újabb magyar szemtanúja volt a jemeni történelemnek 446 évvel később. Teljesen váratlanul és ártatlanul én voltam az a szemtanú. Szüleim meghívására Ádenben voltam tizenegy hónapos kisfiammal, Édesapám Magyarországot képviselte ebben a távoli és egzotikus országban.

Az 1986. évben a Jemeni Népi Demokratikus Köztársaság területe 336 500 km^2 volt. Mintegy kétmilliós lakosságának 95%–a arab, zömében az iszlám vallás szunnita szárnyához tartoztak. A JNDK–ban indiaiak, szomáliaiak és csekély számban más nemzetiségűek is éltek. A fővárosa Áden volt, lakossága: körülbelül 300 000 fő.

Stratégiai jelentősége miatt a britek 1838–ban elfoglalták Ádent, majd fokozatosan kiterjesztették hatalmukat Jemen déli részére is. A hazafias erők 1963–ban fegyveres harcot kezdtek, melynek eredményeképpen 1967–ben az ország elnyerte függetlenségét.

A JNDK elmaradott, az ádeni kikötőre és olajfinomítóra épült, gyarmati gazdaságot örökölt. Az ország földterületéből csak 700 000 hektár volt művelhető. A mezőgazdaság a lakosság 75%–át foglalkoztatta, azonban nem volt képes az ország ellátására. Az 1968–ban kezdett földreform során a nagybirtokokat felosztották, megkezdték a mezőgazdasági szövetkezetek és az állami gazdaságok létrehozását. Államosításokat hajtottak végre, megszüntették a külföldi tőke monopolhelyzetét.

1977–ben a British Petroleum Corporationtól átvették a 8,5 millió tonna kapacitású ádeni olajfinomítót is, amely 1986–ban bérmunkában csak kétmillió tonna olajat dolgozott fel. Szovjet és nyugati szakértők segítségével olajkutatás folyt, azonban mindeddig jelentősebb lelőhelyet nem sikerült feltárni. Fontos volt az ipar kiépítése, elsősorban a könnyűipart fejlesztették – a textil–, cipő–, dohányipart stb.

Az egy főre jutó éves nemzeti jövedelem 1977–ben 338,2 dollár volt. Ebben nagy súlya volt az olajgazdaságokban dolgozó dél–jemeni állampolgárok évi mintegy 300 millió dollárt kitevő hazautalásainak. A JNDK költségvetése deficites, a kereskedelmi mérleg passzívuma 1983–ban 251 millió dollár volt.

Az 1981–85–ös második ötéves terv során a nemzeti jövedelem 62%–os növekedését tervezték, folytatva az ipar kiépítését, megkülönböztetett módon kezelve a mezőgazdaság és az energetika fejlesztését. A beruházásokra 1,277 millió dollárt kívántak fordítani, 893 millió dollárt külföldi kölcsönökből.

A terv célkitűzéseit felül kellett vizsgálni az országot ért súlyos természeti csapások miatt, 1982 áprilisában az esőzések és az árvizek a mezőgazdasági és ipari létesítményekben, lakóépületekben körülbelül egymilliárd dollár kárt okoztak.

1. nap

1986. január 13., hétfő

Emlékezem

Reggel nyolc órára mentünk húgommal, Pirossal az ádeni főiskolára, ahol angol nyelvtanból vizsgáztunk. A hétfő könnyű nap volt, csak tízig voltunk bent a főiskolán. Amikor a vizsga véget ért, húgommal az egyik arab osztálytársnőnkhöz mentünk, akinek nemrég volt az esküvője.

Azt terveztük, hogy a téli szünidőben meglátogatunk majd egy másik lányt is. A házigazdánk égő faszénre illatos tömjéndarabokat tett, és tervezgetés közben telefüstöltük a ruháinkat és a hajunkat. A kékesszürke, illatos füst teljesen belepte a szobát. A tömjénfüsttől felfrissülve és illatosan átmentünk az egyik magyar orvos feleségéhez kávézni. Onnan körülbelül egy óra múlva jöttünk el. Semmi rendkívüli dolgot nem vettünk észre az utcán. Szokás szerint ragyogóan sütött a nap, és húgommal terveztük a napot. Otthon valami finom ebéd várt bennünket, aztán irány a tengerpart. Csak azt nem tudtuk eldönteni, hogy melyikre menjünk, Abiyan Beachre, Cápásra vagy Gold Mohurra.

Járókelők szaladtak el mellettünk. Furcsa volt, mert a szaladó ember nem jellemző ezen az éghajlaton. Valahol egy ablak csapódott be, és ideges női hang kiabált ki az egyik házból, beparancsolta az utcán játszó gyerekeit. Felnéztem az égre, és három vadászrepülőt láttam a repülőtér irányába elrepülni. A repülőgépek éles hangja sokáig visszhangzott a fülemben. Mikor megérkeztünk a rezidenciára, minden megváltozott. Megtudtuk, hogy mi történt pár órával ezelőtt a jemeniek életében. Új időszámítás vette kezdetét, visszaszámolás a békéig.

Egy vezető beosztású jemeni férfi magyar származású felesége és két kisfia már nálunk volt a rezidencián. A harmadik gyerekük, a lányuk, Hancsika reggel elment az iskolába és még mindig ott volt. A menekültcsalád csak egy–két holmit hozott magával, amit feltűnés nélkül ki tudtak hozni a házukból. Hancsika Mála városrészben rekedt, ezért az volt a fő kérdés, hogy ki menjen el érte, hogy is kerüljön a rezidenciára, vagy ott marad, és akkor megbújhat–e az iskolatársnőjénél. Mennyire megbízható az a jemeni család? El akartunk menni mindenképpen a kislányért, hogy elhozzuk a rezidenciára, de azt a hírt kaptuk telefonon, hogy nem lehetett eljutni Málába, mert a katonák lezárták az odavezető utakat. Az utcán mindenkinél fegyver volt, és az üzletek is bezártak.

Rémülten és étvágytalanul megebédeltünk. Marci fiam játszott az étellel. Szofi, a szomáliai takarítónő korán hazament, még ebéd előtt. Az ijesztő hírek ellenére mégis elindultam Ahmed sofőrrel Málába ebéd után. Az első ülésre ültem, így feltűnő volt fehér bőröm és a szőke hajam. Eljutottunk az Áden Hotelnél lévő körforgalomig, ahol a jemeni katonák határozottan visszaküldtek bennünket Khormaksár irányába. A hatalmas forgalmi dugón próbált egy–két jemeni rendőr és egy csomó katona úrrá lenni. Senkit sem engedtek át a körforgalmon, mindenkit visszaküldtek oda, ahonnan jött.

Hirtelen katonai repülőgépek erős hangja hasított bele az emberek kiabálásába, veszekedésébe, majd a repülőtér irányából fegyverropogást és dörrenéseket hallottunk. Csend lett a körforgalomban, mindenki a repülőtér irányába figyelt. A fejünk felett elrepült repülőgépek elérték a kifutópályát, aztán a szürke pontok eltűntek az égről. Hatalmas dörrenések és füstoszlop, aztán még egy és még egy. Lezuhantak a gépek. Föleszméltek az emberek, többet nem vitatkoztak, hanem gyorsan mindenki hazaindult, a gyalogosok futva, az autósok nagyokat dudálva. Ahmed sofőr elnézést kért mindazért, ami történt, és visszakanyarodtunk a rezidencia irányába. A rémülettől nem tudtam megszólalni. Mikor visszaérkeztünk a rezidenciára, Ahmed bevezette a Mercedest a garázsba és lezárta a kocsit, majd a garázsajtót. Vajon mikor fogunk újra vásárolni menni a Viktoriba, tengerpartra fürdeni, nézelődni a Kráterbe?

Ahmed az utolsó pillanatig velünk maradt, és csak akkor ment haza, amikor látta, hogy nincs már mit tenni. Szomorúan elköszönt, ment ő is a családjához, a Kráterbe. Kézfogás közben elszorult a torkom, éreztem, hogy mindjárt sírok, ő megsimogatta Marci fejét, és minden jót kívánt nekünk. Ahmed egyik lánya az osztálytársam volt a főiskolán, és összebarátkoztunk. A harcok alatt telefonkapcsolatban voltam velük.

A kertész is elment, már sehol nem láttam hórihorgas, örökké tevékenykedő alakját. A rezidencia macskái éhesen nyávogtak a kertben. A karomban Marcival tanácstalanul álltam a délutáni kertben, miközben a lábamhoz dörgölőztek. Most hogy lesz tovább, gondoltam? Bandita, a vörös kandúr az árnyékban hűsölve figyelt bennünket. Félig lehunyt szemmel követte minden lépésünket. Nem éreztem magamat biztonságban a kertben, messziről szórványos lövöldözés hangja hallatszott. Beléptem a szalonba, és az ajtó madárhangú csiripelője megszólalt. Hirtelen úgy tűnt, mintha nem is harcolnának több ezren a kerítésen túl. A puha zöld szőnyeg elnyelte a lépteim hangját. Marcival a karomban kimentem a konyhába, ahol a ház asszonyai sürögtek–forogtak.

– Hol van Tuba? – kiáltott valaki ijedten. Hatalmas felfordulás lett a házban. Az egyik hozzánk menekült kisfiút kerestük a rezidencia minden helyiségében, de hiába, nem találtuk sehol. Biztosak voltunk abban, hogy hazament. Gondolkodás nélkül utánamentem a házukba. A hátsó kertkapun kiléptem, és keresztülszaladtam az üres utcán. Nem történhet semmi bajom, gondoltam. A bejárati ajtó nyitva volt, néma csend fogadott a házban. A lépcsőn és a szobákban látszott, hogy az ott lakók sietve, kapkodva hagyták el az otthonukat. Az egyik szobába benéztem, és egy családi fényképesdoboz volt kiöntve a földre. Az anyuka magával vitt egy–két fényképet a gyerekekről. Soha többet nem mehettek vissza a házukba, nem kapták vissza a holmijukat. Elvesztek a családi fényképek is. Az egyik földszinti szobában, játékok között kuporogva megtaláltam a kis szökevényt. Bezártam a házat kulccsal, és gyorsan visszamentem Tubicával a rezidenciára. Amikor visszaértünk, közelről géppisztoly kelepelése hallatszott. Tubica boldogan mutatta testvérének a két kisautót, amit a házból hozott. Szerencsésen megúsztuk ezt a kalandot. Nem tudom, mit csináltam volna, ha kormányellenes, felkelő katonákkal találkoztam volna a házban vagy az utcán, de azt sejtettem, hogy ők mit csináltak volna velem. Szerencsénk volt.

Állandóan csöngött a telefonunk, így tartottuk a külvilággal a kapcsolatot. A magyar nagykövetség a szomszéd utcában volt, békeidőben ez a távolság öt perc, most elérhetetlen volt számunkra. Fél négykor az egyik jemeni rádióadás az ellenforradalmat befejezettnek nyilvánította. Nagyon megörültünk a hírnek. Persze Papa szkeptikusan megkérdőjelezte a valódiságát. Az ádeni rádió négy óráig hallgatott, de négy óra után újra megszólalt, aztán újra elhallgatott, és végleg megszűnt minden rádió– és tévésugárzás. Víz, villany volt. De nem tudtuk, hogy meddig fog folyni a csapból a víz, ezért azonnal megtöltöttünk minden víz tárolására alkalmas eszközt a házban. Marcival a karomban felszaladtam az emeletre. A falépcső ropogott a lépteim alatt. A csapokat minden fürdőszobában kinyitottam, a kádakat, mosdókat vízzel engedtem tele.

Khormaksárban, a szomszédságunkban követségek, diplomatalakások és jemeni vezető beosztású emberek lakásai, házai voltak. Az első nap tőlünk két utcával odébb belelőttek egy tankba. A sérült tank az út közepén állt, és végső perceiben forgó tetővel összevissza lőni kezdett. Egyszer csak kijött valaki az egyik kertből, és egy tankelhárító löveggel belelőtt. Teljes csend lett. Milyen furcsa, hogy valaki ilyen fegyvert tart otthon. A konyhában vagy az előszobában állt a fal mellett, vagy egy szekrénybe volt gondosan elzárva?

Készültünk a vacsorához, több teríték volt az asztalon, hirtelen megnőtt a család. A menekült anya sápadt arcára mosolyt erőltetett, pedig férje és nagylánya, Hancsika nem volt vele. Borzasztó érzés volt ülni tehetetlenül, miközben a lányát idegen jemeni család rejtegette, férje pedig menekült, rejtőzködött a politikai ellenfelei elől. Akkor megfogadtam, hogy egy percre sem engedem el magam mellől Marcit.

Telefonkapcsolatunk volt azzal a jemeni családdal, akiknél Hancsika megbújt. Megnyugtatták az anyukát, hogy biztonságban van náluk. Az anyuka attól félt, hogy igazoltatásnál kiderül, kinek a lánya, és akkor ott nyomban felkoncolják. Az édesanya és a fiúk egymást vigasztalták a kis szalonban. A fiúk nagyon hősiesen viselkedtek, a lövések és a becsapódások hangjaira némán összerezzentek. Feszülten vacsoráztunk, és szomorúan vettük észre, hogy a csapokból már nem folyik víz. Este nyolc óra után egy–két lövés dördült el, aztán teljes csend lett körülöttünk.

Jelentés

No. 39. Áden, 1986. január 13., hétfő

A mai napon 16:00 órakor az ádeni rádió arab nyelvű híre jelentős zavarással a következő közleményt sugározta:

A Jemeni Szocialista Párt Központi Bizottsága és Politikai Bizottsága bejelenti, hogy a mai napon egy Politikai Bizottságon belüli jobboldali csoport merényletet kísérelt meg Ali Nasszer Mohamed főtitkár ellen. Az ellenforradalmi kísérletet sikerült leverni. Különleges bizottság alakult a Politikai Bizottságon belül, amely a csoport tagjait: Ali Antart, a legfelsőbb népi gyűlés elnöksége elnökhelyettesét, Abdul Fattah Iszmailt, a KB titkárát, Ali Shays Hadit, a párt ellenőrzési bizottságának elnökét és Ali Salim al–Beidh közigazgatási minisztert, a Politikai Bizottság tagjait bíróság elé állította és halálra ítélte. Az ítéletet végrehajtották.

Mama naplója

1986. január 13., reggel 9 óra

Lányok utolsó vizsgája. Indulásuk után körülbelül fél kilenckor Ghaniné telefonja: férje sürgősen kéri Papát magához. Én el a Viktoriba. Papa gyalog átmegy, Ghani ránk bízza a családját és elrohan, kocsival jönnek érte. Violáék átjönnek egy sporttáskával. 10 órakor meghozzák javításból a Volvót. Megjöttek a lányok a vizsgáról. Papa eközben a szovjet nagykövetnél, utána a csehszlováknál. Hancsiért indul Zsuzsa, de az Áden Hotel előtt elakadnak. Lövöldözés hallatszik Towahi városrészből. Tuba hazaszökik, Zsuzsa megy érte, lezárják a házat. A lányok Hudától videókazettát hoztak az esküvőről, azt nézzük. Délutánra csend, Piri kérdi, ennyi volt az egész?!

Okos Zsuzsa vízzel tölti fel a kádakat! L. Tóni bent rekedt a városban. Reziről 5 óra körül indul vissza a farmra. M. T. Katájával még este besétál a követségre. Késő este lövöldözés távolról. Az emeleten nincs már víz. Violáék Pirosnál, Piros Zsuzsánál alszik.

Hát mi is történt. A JSZP 13.–ra PB–ülést tervezett. Éjjel mindkét fél (párton belüli szakadárok: Ali Anter, Abdul Fattah Iszmail híveikkel, Ali Nasszer Mohamed és hívei ellen) fegyveresei Lahedzs, illetve Abiyan felől bejönnek a városba. Ali Nasszer Mohamed ellen merényletet szőnek, meg akarják semmisíteni. Rá is lőnek később. A délelőtt folyamán a párt KB–székháza egyik fáján ül a merénylő, rálő, nem talál, onnan az illetőt lelövik. Osejs az egyesítési miniszter kocsijába teszi a meglőtt merénylőt, és kórházba viszi. Az algamurai kórházba kerül. Itt dolgozik egy magyar orvos. Itt a sebesült belehal a sérüléseibe. Osejs egy idő után távozni akar a kórházból, a kapuban feltartóztatják, és szétlövik a kocsiját. A miniszter meghal. Délben, úgy egy óra körül a magyar orvos a kapuban levő események miatt már nem tud hazamenni.

Ez idő alatt Szalahaddinban tankok gyülekeznek és Ali Anter–pártiak. Áden fele jönnek. Orvosaink később elmesélték, hogy a szovjettelepről tankok mennek arab vezetéssel Fokúm felé, először azt hitték, izraeli támadás van a tenger felől. E napon Ali Anter– és A. N. Mohamed–pártiak ütköznek Szalahaddinban, a szovjettábor sebesültjeiért mentükben vöröskeresztes kocsira lőnek, egy ápolónőjük meghalt.

Délelőtt 10:15–kor Towahiban, a Honvédelmi Minisztériumban kezdődik a lövöldözés. A PB ülésére A. N. Mohamed nem érkezik meg, testőrei mennek be a terembe, valószínűleg le akarják tartóztatni az ellenfeleket, de tűzpárbaj keletkezik. Ali Antert hátulról lekaszabolják, Kassan honvédelmi miniszter fegyverét használja, elesik. A. F. Iszmailt is lövések érik, de elmenekül, egy tank szállítja el, sorsa homályos, de valószínűleg egy házba viszik be Towahi–Mála területén, ahol belehal sérüléseibe.

1986. május 21–én írásos tájékoztató jelent meg Abdul Fattah Iszmail halálának, eltűnésének körülményeiről. A vizsgálatot 1986. január 26–án kezdték és május 4–én fejezték be. A bizottságba sokféle ember tartozott: orvosok a katonai kórházból, belügyminisztériumi dolgozók, katonák. Sok–sok emberrel folytattak beszélgetést: például sebesültekkel, lahedzsi katonai vezetővel, egyszerű polgárokkal, orvosokkal. Az összegyűjtött adatok szerint: január 13–án körülbelül 19:30–kor a Központi Bizottságból kiment egy tank, benne Iszmail, barna ruhában, szandálban, pisztollyal. A pisztolyt a különítmény vezetője, M. A. Hejdar adta neki. A tank vezetője is átadott Iszmailnak egy pisztolyt. A tank ágyúkezelőjének szintén volt egy pisztolya, akit a bekerítéskor megöltek. A tank kijött a KB területéről, nagy tüzet nyitottak rá, ezért egy híd alatt rejtőzött el. Később kijött, és egy kis mecset felé tartott, közben néhány lövedék érte. Ellőtték a tank ágyúját. Akkor újabb lövések érték, körbeforgott, majd a kórház felé ment. Körülbelül 12 lövést kapott a tank, az ágyúkezelő meghalt. A hajtómű megsérült, mozgásképtelenné vált. 20 órától 23 óráig állandóan lőttek rájuk, bár fedezékben voltak. Az utat két kilőtt jármű eltorlaszolta. A másik tankkal rádió–összeköttetés volt, Iszmail is beszélt velük, bár kérte, hogy a nevét ne ejtsék ki. Utolsó szavai a tankból: „Fontos üzenet! Mentsetek meg minket!” A lövés folytatódott, Iszmail a jobb lábán megsebesült, a parancsnok ingével kötözték be. Körülbelül 11:00 után olyan lövés érte a tankot, hogy bent mindent ellepett a füst, ki kellett jönni. A parancsnok a tetőn keresztül távozott, pontosabban kimászott, majd kiesett a földre, eszméletét vesztette, de utoljára még hangos kiáltást hallott. Valószínű Iszmail hangja volt. A tank vezetőmechanikusa is kijött, tíz méterre hevert a tanktól, égett erősen, sokkos állapotban volt. A tank parancsnoka reggel 5:30–ig eszméletlen volt. Akkor egy házba bemenekült. Később a vezetőmechanikussal találkozott, átöltöztek futába, együtt estek fogságba, de nem mondtak el magukról semmit, illetve megtévesztő információt adtak. Ott–tartózkodásuk alatt a tankból kijönni, tankhoz odamenni senkit sem láttak. Január 21–ig voltak fogságban, utána az egyik kórházba, a másik hazament.

Nyomok: január 25. – február 4.

1. Két holttestet találtak a tank körül, a lakosság fedezte fel.

2. Elégett pisztolyokat találtak, összesen négyet, megegyezik a tanúk elbeszélésével. Makarov típusúak.

3. A holttestek felfedezése és elhantolása hivatalos személy nélkül történik.

4. A tank tüzérének koponyáját és égett sisakját, fülhallgatóját megtalálták.

5. Találtak még: puskaszíjat, cipőt, férficsontokat, fogazatot, lőszert, katonatáska–maradványokat. A leletek egy fal tövében voltak. Találtak még kék ruhát, khaki színű katonanadrágot, vérrel beszennyezett fehérneműt.

Összegezve:

1. A tankban négy ember volt, négy pisztoly és egy automata.

2. Ketten menekültek ki: vezető és a parancsnok.

3. Két holttestet találtak, ebből az egyik a tüzéré.

4. Pisztolyokat találtak, de a lakosság körében ezek eltűntek.

5. A két elégett holttestet a lakosság elvitte, maradt néhány csont, fog, amit a bizottság megtalált.

6. Az egyik égett holttest Iszmailé volt. A tankból kimenekülni nem tudott lábsérülése miatt, a kimenekülő parancsnok a tankból a belövés pillanatában éles kiáltásokat hallott, majd a tankból több órán át semmi mozgás nem volt észlelhető. Az égő tankhoz senki sem közeledett.

Tehát Iszmail a tankban égett meg, hacsak nem fogta el előtte az ellenség. A két katona nem tudta, hogy kivel volt egy tankban? Bár az egyik nem fedte fel magát! Nem lehet megtalálni? A csontokat, maradványokat tovább tanulmányozzák.

Eddig a jelentés, amelyet több nagynevű aláírás zár.

- Január 13–án Iszmail először délben jelentkezett telefonon a szovjet nagykövetségen, utána 5 és 6 óra között, akkor al–Beidh is ott volt, közölték, tankba szállnak.

- Január14–én al–Beidh egy magánlakásból tízszer hívta a Szovjet Követséget. Kijöttek Iszmaillal, de külön tankkal. Elöl Iszmail. Al–Beidh letért más útra, egy lakásba bement rejtőzködni. Innen telefonált. Ma is vétkesnek tartják abban, hogy Iszmaillal nem tartott együtt, sőt vélik, hogy az ő tankjából likvidálták Abdul Fattah Iszmailt.

- Január 17–ig még többször telefonáltak Iszmail nevében, de holttestét nem fedték föl. A tankban és a körülötte talált tárgyakból nem lehet biztosra venni, hogy Iszmail volt.

Január 26–án kezdték keresni a városban fénykép alapján razziák során. Abban hittek, hogy él, irányítja a harcokat. Ez lelkesítőnek is kellett a harcosoknak. Egy katona a televízióban nyilatkozik, hogy ő mentette ki Iszmailt, később ezt a katonát beszámíthatatlannak mondják.

Iszmail lehet, hogy a tankból kimenekült, egy házban rejtőzött, meghalt, és ismeretlenül tömegsírba került. Kezdték terjeszteni azt a hírt, hogy Ali Nasszer Mohamed fogságba esett. Miután nem volt hajlandó beismerni az A. N. Mohamed elleni merényletet, sorsára hagyták sebesülten, és meghalt. Sokan azt hitték, a szovjetek megmentették.

Iszmailt nem sokan kedvelték.

1. Ali Nasszer Mohamed hívei különösen nem, mert a destabilizáció fő alakja volt.

2. Ideiglenes faltörő kosnak használták az ellenzékiek, tudták, hogy Iszmail első helyre tör, riválist láttak benne, ezért is kapott lábra az a hír, hogy nem A. N. Mohamed hívei, hanem a sajátjai ölték meg.

3. A nem marxista muzulmánok sem kedvelték. Vallási megemlékezést akartak tartani február 10–én Iszmailról, de a hívők megbotránkozva távoztak az imaházból.

Iszmail még halála után is destabilizáló tényező. Talán Aidát, a kedvesét, a Nőszövetség későbbi elnökét kellett volna megkérni, hátha fölismeri a holttestet.

A KB ülésterménél, ahol elszabadult a pokol, hetekkel a háború után egy szokatlan emlékmúzeumot rendeztek be. A múzeum abban a teremben van, ahol azelőtt a Politikai Bizottság ülésezett, s ahol 1986. január 13–án, hétfőn elkezdődtek a ma már világszerte ismert események. Golyók ütötte falak és bútorok, sötétbarna vérfoltok a padlón, minden úgy maradt, ahogyan azon a borzalmas hétfői napon volt.

Az üléstermi lövöldözés után nem sokkal Lahedzs felől tankosok indultak a városba. Elkezdődött a fontosabb épületek kilövése, az utcai harcok, a két párthoz tartozó hívek összecsapása, ami rövid pár óra alatt törzsi jelleget öltött. Abiyan, Sabwa, Lahedzs, Dala, Jaffa, Hadramaut hallgatott.

13–án, kora reggel Abdul Ghani a repülőtérre ment kikísérni George Hanit, aki közvetítőként tárgyalt a párton belüli ellenfelek között. A repülőtérről hazatérve Abdul Gahni telefont kapott, hogy fegyveres harc kezdődött. Sajnos Hancsit, a lányát már nem tudta otthon tartani. Akkor telefonáltatott a feleségével a rezire. Papa először a magyar építészmérnökkel készíttettet lakástervek megbeszélésére gondolt. Átment, és után derült ki, hogy mi a helyzet. Abdul Ghani megkérte Papát, hogy erről sürgősen értesítse a szovjet nagykövetet. Az igazsághoz tartozik, hogy a nagykövet először elfoglaltságára hivatkozva nem akart Papával találkozni, majd a kierőszakolt találkozáson nem akarta elhinni a rossz előjeleket. 9:30–kor volt a megbeszélés a szovjet nagykövetségen. Papa hazatért táviratírás céljából.

Ui.: Abdul Ghani január 13–án reggel tudta meg, mi a terv. Követte Ali Nasszer Mohamedet, Abiyan–Sanaa–Addis stb. volt a menekülési útjuk. Egyszer üzent az események alatt.

Báder, 1986. január 13.

09:30

Szokványos munkanapunk volt, a jemeni munkatársaink reggelihez készülődtek, míg mi, L. és én, felmentünk az objektum tetejére levegőzni. Figyeltük a kikötőt, ahol sok hajó volt, így még következtetni sem tudtunk az elkövetkező eseményekre. Többen mondták, hogy ha valamilyen politikai feszültség érződik, azt csak a kikötő telitettségéből lehet megtudni, úgyis ilyen esetben minden hajó elhagyja a partot.

Már meg volt a repülőjegyünk, a túlsúlyjegyünk, és éppen a L.–lel is azt beszéltük, hogy milyen úton lehet a túlsúlyjegyünket cargósítani, és hogy a csomagjainkat elkészítjük. Leveleket vártunk a 15–én érkező üdülőcsoporttól.

09:50

Befejeztük a levegőzést, és visszamentünk a munkakörünkbe. L. folytatta a három jemeni szakember továbbképzését, amikor észrevettem az Abdullát – aki igen ritkán szokott bennünket felkeresni. Hat hónap alatt kétszer volt lent.

10:00

Bejárati ajtó zárva. Abdullah mondja, baj van, és nem lehet kimenni, kérdésemre nem magyarázza meg, gondoltam, valamilyen felsőbb vezetői ellenőrzés–látogatás lehet. Láttam több olyan személyt, akiket eddig még nem.

10:30

H. I. telefonált, próbáljunk kimenni, de a helyzet teljességgel átláthatatlan volt. Az ajtó zárva – őrség őrzi.

11:00

Megjelent Mohamed – segít a reliknél, kezet fogunk, de nem mond semmit. Mint néhány nap múlva megtudták, H. I. mondta Mohamednek, hogy vigye ki a magyarokat. De Mohamed nem adta át H. I. üzenetét a fiúknak, egyszerűen észrevétlen elhagyta az objektumot. Ekkor még nem gyanították, sejtették a helyzetük fordulatát.

H. I. a faházban, P. és J. a transzban – velük telefonon tartottuk a kapcsolatot –, míg H. I.–ról a továbbiakban nem sokat tudtunk. Ebben az időszakban figyeltem fel rá, és óvatos érdeklődésemre megtudtam, hogy zajlik az egész hadsereg harckészültségbe helyezése.

Kézifegyverek lövése hallatszik fentről – Szalahaddin felől az antennák vonalában harckocsik vonultak Manszúra Sejkottmán irányába. Velük szemben: sugárhajtású repülőgépek támadják a harckocsioszlopot. Égő harckocsik maradnak utánuk. Újra támadnak, a harckocsiék feltartóztathatatlanul halad a kitűzött cél felé.