A fordítás az alábbi kiadás alapján készült:

Steve Berry: The Kaiser’s Web

Minotaur Books, an imprint of St. Martin’s Publishing Group

Fordította: Komló Zoltán

Borítóterv: Malum Stúdió | Szabó Vince

Tördelte: Gelányi Mariann

Copyright © 2021 by Steve Berry

Hungarian translation © Komló Zoltán, 2021

Hungarian edition © GABO Kiadó, 2021

Minden jog fenntartva. A könyv bármely részletének közléséhez a kiadó előzetes hozzájárulása szükséges.

Elektronikus kiadás v.1.0.

ISBN 978-963-566-204-3

Kiadja a Gabo Könyvkiadó

www.gabo.hu

gabo@gabo.hu

www.dibook.hu

Felelős kiadó: Földes Tamás

Felelős szerkesztő: Solymosi Éva

Kelley Raglandnek,
a világklasszis szerkesztőnek
és még annál is jobb embernek

KÖSZÖNETNYILVÁNÍTÁS

Ismét csak őszinte köszönetem John Sargentnek, a Macmillan fejének, a St. Martin’s Publishing elnökeként funkcionáló Sally Richardsonnak, a St. Martin’st vezető Jen Enderlinnek és kiadómnak, Andrew Martinnak a Minotaurnál. Továbbra is mérhetetlen hálával tartozom Hector DeJeannak a reklámrészlegről; Jeff Dodesnak és mindenkinek, különösen Paul Hochmannek és Danielle Prielippnek a marketing és értékesítésről; Anne Marie Tallbergnek, a paperback kiadás tótumfaktumának; a borítót készítő David Rotsteinnak; valamint Mary Beth Roche-nak és innovatív csapatának az Audiónál.

Szokás szerint mély meghajlás illeti ügynökömet és barátomat, Simon Lipskart.

Szintén óriási köszönet Madelien Houptnak, aki mindent kijár nekem a Minotaurnál. Aztán ott van még Meryl Moss és az ő rendkívüli reklámcsapata (különösen Deb Zipf), valamint Jessica Johns és Esther Garver, akik zökkenőmentesen működtetik a Steve Berry Enterprisest.

Mint mindig, köszönet feleségemnek, Elizabethnek, aki továbbra is a legkülönlegesebb mindenki közül.

Az utóbbi hét évben Kelley Ragland volt a szerkesztőm. Amikor 2014-ben a Random House-tól átigazoltam a Macmillanhez, rengeteget nyugtalankodtam. Az egy kiadónál, egy szerkesztőnél, egy csapatnál eltöltött tizenhárom év alatt kényelmes rutinba süppedtem. Aggódtam, hogy semmi sem lesz ugyanolyan.

És igazam volt, nem is lett.

Csak éppen még jobb lett.

És az egész Kelley-vel kezdődött.

Aki egy melegszívű, finom modorú, lefegyverző mosolyú, kedves hölgy. Sohasem emeli fel a hangját, és nem gurul dühbe. Se egy rossz szó, se becsmérlő megjegyzés.

De van véleménye.

És amikor annak hangot ad, én megfogadom a tanácsát. Hét év alatt megtanultam azt, amit a többiek már addig is tudtak. Hogy okos, hozzáértő és tetőtől talpig első osztályú.

Neked ajánlom hát ezt, Kelley.

Köszönet.

Mindenért.

A tömegeknek kevés idejük jut a gondolkodásra.
És hihetetlen, hogy a ma embere mennyire hajlamos rá, hogy higgyen valamiben.

ADOLF HITLER

ELŐSZÓ

BAJOR SZABADÁLLAM, NÉMETORSZÁG

JÚNIUS 8., SZOMBAT

10:40

Danny Daniels szerette azt a szabadságot, hogy nem az Egyesült Államok elnöke. Tévedés ne essék, imádott elnök lenni. És nyolc éven át a legjobb tudása szerint végezte a munkáját. De a mostani életét kedvelte csak igazán. Azt, hogy szabadon mozoghat. Hogy oda mehet, ahová akar. Amikor csak akarja.

Hivatali ideje lejártával minden őt megillető titkosszolgálati védelmet visszautasított, mondván, hogy spórolni akar az adófizetők pénzével. Az igazság azonban az volt, hogy bébicsőszök nélkül jobban érezte magát. Ha valaki bántani akarja, ám legyen. Minden volt, csak gyámoltalan nem, és az exelnökök amúgy sem jelentettek túl nagy veszélyt bárkire is.

Persze felismerték.

Ez is hozzátartozott a dologhoz.

Valahányszor ez történt, barátságosan és szívélyesen viselkedett, ahogy az anyja tanította. Itt azonban, Dél-Bajorország kellős közepén, egy esős, késő tavaszi szombat délelőttön elenyésző esélye volt annak, hogy ilyesmi történik. Különben is, már fél éve nincs hivatalban. Ami a politikában gyakorlatilag egy örökkévalóság. Jelenleg a nagyszerű Tennessee állam második számú szenátora. Azért jött, hogy egy barátjának segítsen.

Miért?

Mert erre valók a barátok.

Partenkirchenben könnyen megtalálta a rendőrőrsöt. A hegyvidéki város olyan szorosan összeépült Garmisch-sal, hogy nehezen lehetett megállapítani, hol végződik az egyik település, és hol kezdődik a másik. A gránitborítású épület látótávolságban állt a régi olimpiai jégstadiontól, amelyről tudta, hogy 1936-ban építették, amikor Németország utoljára rendezett téli játékokat. Mögötte a távolban a sípályákkal csipkézett örökzöld alpesi lejtőket már nemigen borította hótakaró.

Azért jött, hogy beszéljen egy nővel, akit Németország kancellárjának közvetlen parancsára tartottak fogva. Hanna Cress volt a születéskori neve. Előző nap az Europol vizsgálata kimutatta, hogy büntetlen előéletű fehérorosz állampolgár. Internetes bejegyzésekből azt is megtudták, hogy egy elegáns minszki épületben van lakása, C-osztályú Mercedesszel jár, és az elmúlt évben tizennégyszer hagyta el Fehéroroszországot, mindezt anélkül, hogy kézzelfogható munkahelye lett volna.

Nyilvánvalóan senki sem tanította meg a diszkréció művészetére.

Valami nagy dolog volt készülőben.

Érezte.

Ahhoz eléggé fontos, hogy régi barátnéja, maga a német kancellár személy szerint az ő segítségét kérje.

Ami tetszett neki. Jó az, ha szükség van az emberre.

Egy ablak nélküli, ragyogóan kivilágított, rücskös padlócsempés, szűk kihallgatóhelyiségben talált rá Hanna Cressre. Cigarettával a kezében egy asztalnál ült, a levegőben vágni lehetett a kékes füstöt, ami csípte a férfi szemét. Egyedül lépett a helyiségbe, és a kancellár utasítására azzal a kéréssel csukta be az ajtót, hogy a beszélgetést senki se nézze végig, és ne is rögzítse.

– Miért tartanak fogva? – kérdezte jó angolsággal, tárgyilagos hangon a nő.

– Valaki szerint ez egy remek hely arra, hogy mi ketten megismerkedjünk. – Esze ágában sem volt hagyni, hogy a nő fölébe kerekedjen.

A nő újabb füstfelhőt fújt ki.

– Miért küldenének amerikai elnököt, hogy beszéljen velem? Ez nem tartozik magára.

A férfi vállat vont, leült, és egy kartonborítékot helyezett az asztalra.

Ennyit arról, hogy nem ismerik fel.

– Már nem vagyok elnök. Csak egy pasi.

A nő felnevetett.

– Mintha azt mondaná, hogy az arany csak egy fém.

Jogos.

– Azért jöttem Németországba, hogy borítékot kézbesítsek – mondta a tasakra mutatva nő. – Nem azért, hogy letartóztassanak. Most meg egy amerikai elnök akar beszélgetni?

– Úgy látszik, ma különleges napja van. Azért vagyok itt, hogy segítsek egy barátnak. Marie Eisenhuthnak.

– Németország nagyra becsült kancellárjának. A Nagyinak személyesen.

A férfi elmosolyodott a becenév hallatán. Nagymama. A nemzet nagymamája. Az utalás nyilván egyszerre vonatkozott a korára és arra, hogy Eisenhuth már milyen hosszú ideje teljesít szolgálatot kancellárként. Németországban nem létezik terminuskorlátozás. Valaki addig marad, amíg az emberek úgy akarják. Igazából tetszett neki ez a rendszer.

A nő még egyszer mélyen letüdőzte a cigarettafüstöt, aztán egy hamutálban elnyomta a csikket.

– Beszélgetni jött. Beszélgetünk. Aztán esetleg elengedhet.

Ez a nő tegnap jelent meg Garmisch-ban egy találkozóra, amelyben egy Gerhard Schüb nevű férfinek a kancellári hivatallal való többszöri e-mail váltása révén állapodtak meg. Az elképzelés szerint Schübtől származó dokumentumok átadását kellett lehetővé tenni, Cress közvetítésével. Ami meg is történt. Innen a boríték. Aztán Cresst őrizetbe vették. Hogy miért? Jó kérdés, amelyet régi barátja, a kancellár nem válaszolt meg teljes mértékben. De hogy jön ő ahhoz, hogy megkérdőjelezze a módszertant? Egyszerűen örült, hogy benne van a buliban.

– Ki az a Gerhard Schüb? – kérdezte.

A nő elmosolyodott, ami kihangsúlyozta az arca jobb felén lévő zúzódást. A folt elcsúfította máskülönben megkapó vonásait. A bőre tejfehér volt, szájának és orrának vonala pedig a maga határozott módján vonzóvá tette, habár kék szemének tekintete ködös és távoli maradt.

– Ember, aki segíteni próbál – felelte.

Ez nem válasz.

– Még egyszer kérdezem. Ki az a Gerhard Schüb?

– Egy ember, aki rengeteget tud. – A boríték felé intett. – És egy részét megosztja annak, amit tud.

– Miért nem jön elő vele ő maga?

– Nem akarja, hogy megtalálják. Még Nagyi sem. – Elhallgatott. – Vagy exelnökök. Engem küld. – Keményen a férfi szemébe nézett. – Ebből egy szót sem ért, igaz?

A sértés mögött kivette a ki nem mondott üzenetet.

Többről van itt szó, mint amiről tudsz.

– Vannak múltbeli emberek és dolgok, akik és amelyek ma is jelentenek valamit – mondta a nő. – Mi több, rengeteg mindent jelentenek. Ahogy a német kancellár majd rájön… ha tovább forszírozza ezt az ügyet. Mondja meg Nagyinak, hogy iparkodjon.

– Mivel?

– A győzelemmel.

Fura egy válasz, de elengedte a füle mellett. Fölemelte a borítékot.

– Ebben egy papírlap van, rajta számok. GPS-koordinátáknak látszanak. Azok?

A nő bólintott.

– Nekem azt mondták, egy olyan hely, ahová el kell mennie.

– Miért?

A nő megvonta a vállát.

– Honnan tudjam? Én csak hírvivő vagyok.

– Ebből tegnap egy szót sem látott jónak elmondani.

– Nem volt lehetőségem. Mielőtt letartóztattak, és arcul ütöttek.

Ez megmagyarázta a zúzódást.

– A borítékban lévő többi papírt is elolvastam – mondta a férfi. – Olyasmikről szólnak, amiknek már réges-rég vége van. Második világháború. Hitler. Nácik.

A nő röviden és felszínesen felnevetett.

– Csodálatos, hogy a történelemnek mennyi jelentése lehet. Figyeljen csak, exelnök úr, hátha tanul valamit.

A férfi látta rajta, hogy meg fog vele gyűlni a baja.

Csakhogy neki specialitása volt a nehézség.

– Gerhard Schüb lenne a tanárom?

– Herr Schüb csak segíteni próbál.

– Mi végre?

A nő elmosolyodott.

– Hogy kiderítse az igazságot. Mi másért?

A csomag cigarettáért nyúlt. A férfi úgy döntött, hogy még egy kis dohányzástól esetleg megered a nyelve, úgyhogy engedélyezte neki ezt a kiváltságot. A nő sietve rágyújtott, és két mély szippantás mintha el is lazította volna.

Még többet kell megtudnia.

Különösen a borítékban lévő dokumentumok eredetéről.

Először a nő szeme változott meg. A magára hagyatott, töprengő pillantást hirtelen előbb félelem, aztán fájdalom, majd kétségbeesés váltotta fel. Az arcán megfeszültek és olyan kifejezésbe torzultak az izmok, amely kínlódásról árulkodott. Az ujjai lazábban tartották a cigarettát. Két kézzel a torkához nyúlt. A nyelve kifittyedt a szájából, és levegő után kapkodva fulladozott. A szájából kihabzott, majd csorogni kezdett a nyála.

A férfi talpra ugrott, és segíteni próbált. A nő mindkét kezével megragadta a zakóját, a szeme elkerekedett a rémülettől.

– Kai… ser.

Fulladozva vett még egy utolsó levegőt, aztán a feje oldalra billent, ahogy a nyakizmai felmondták a szolgálatot. Elernyedt a szorítása, és lehanyatlott a székre. Az utoljára kilélegzett levegőn keserűmandula szaga érződött.

A férfi felismerte az illatot.

Cianid.

Az asztalon heverő csomag cigarettára meredt, a csikk még ott égett a padlón.

Mi az isten?

És mit értett azon, hogy…

Kaiser.

HÁROM NAPPAL KÉSŐBB

ELSŐ FEJEZET

FEHÉROROSZ KÖZTÁRSASÁG

JÚNIUS 11., KEDD

8:50

Cotton Malone ismerte a baj jeleit. Muszáj volt, hiszen gyakrabban élte át ezt a vészes állapotot, mint ahányszor nem. Vegyük például a mai napot. Eléggé ártatlanul kezdődött, egy reggelivel a kitűnő Beijing Hotelben. Egy csipetnyi Kelet a volt szovjet blokk egyik országában. Szőröstül-bőröstül első osztályú, ahogy kell, hiszen ezen az úton társasága is akadt.

– Utálom a repülőket – mondta Cassiopeia Vitt.

A férfi elmosolyodott.

– Olyasmit mondj, amit nem tudok.

Ötezer láb magasságban voltak a levegőben, délnyugati irányban Lengyelország felé tartottak. Alattuk lakatlan erdő terült el mérföldeken át, egymástól távol alig néhány város. Azzal, hogy ideutaztak keletre, a korábbi elnöknek, Danny Danielsnek tettek szívességet, aki két napja bukkant fel egy problémával Koppenhágában. A német kancellár egy Gerhard Schüb nevű illetőt keresett. Bajorországban egy Hanna Cress nevű fehérorosz nő jelent meg egy-két hihetetlen információval, majd megölték, de előtte még kiejtett egy szót.

Kaiser.

– Mit gondolsz, ti ketten át tudnátok ugrani Minszkbe, hogy kiderítsétek, meg lehet-e tudni még valamit róla és/vagy Gerhard Schübről? – kérdezte tőle Daniels.

Így aztán tegnap reggel béreltek egy gépet, és elrepültek Dániából, hogy egész nap kérdezősködjenek.

Ami fel is hívta rájuk a figyelmet.

– Szerinted ki tudunk jutni egyben ebből az országból? – kérdezte a nő.

– Azt mondanám, hogy nagyjából ötven-ötven százalék.

– Nem tetszik nekem ez az esély.

A férfi elvigyorodott.

– Eddig már eljutottunk.

Alig tudtak kiszökni a szállodából, miután őket keresve megérkezett a milicija. Aztán az üldözőik előtt épphogy csak sikerült kiérniük a reptérre, ahol is kiderült, hogy a gépet, amellyel előző nap érkeztek, lefoglalták. Így hát azt tette, amit bármelyik vállalkozó szellemű könyvkereskedő tenne, aki valamikor az Egyesült Államok igazságügyi minisztériumának hírszerző tisztjeként szolgált: ellopott egy másikat.

– De tényleg utálom a repülőket – mondta újra a nő. – Főleg azokat, amelyekben alig tudok megmozdulni.

A járműkínálat korlátozott volt, így aztán Malone beérte egy GA8 Airvannel. Ausztrál gyártmányúval. Egymotoros gép, merevítőrudas szárnyak, csupa fém, fura, aszimmetrikus formával. A kissé szögletes és dobozszerű precízebb leírás lenne. Hepehupás leszállópályákra és bokrok közt való landolásra tervezték. Évekkel ezelőtt repült egy ilyennel, és tetszett neki. Ebből a típusból a nyolc hátsó ülést kiszerelték, így egy valamelyest tágas kabin volt a hátuk mögött. A géptörzsre festett hirdetések is azt igazolták, hogy ejtőernyős ugrásokhoz való gép volt, amelynek a motorját könnyedén életre lehetett kelteni a csupasz drótokkal.

A férfi nézte, ahogy a nő az ablakon át a földet figyeli.

– Nem is olyan rossz – mondta.

– Minden relatív.

Cassiopeia káprázatos volt. A latin–arab génkeverék egyértelműen egy kivételesen vonzó nőt produkált. Ehhez jött még az, hogy okos, értelmes és bátor, akár egy oroszlán, hát hogy is ne lehetne szeretni. Kevés dolog borította ki azon kívül, hogy ki nem állhatta a hideget, és amíg a férfi a zárt helyeket gyűlölte, addig ő a magasságot utálta. Sajnálatos módon mintha egyikük sem tudta volna elkerülni se az egyiket, se a másikat.

– Tudod, hogy hol vagyunk? – kérdezte a nő.

– Szerintem Breszttől északra, ami közvetlenül a lengyel határon fekszik. Azt reméltem, hogy tőlünk délre megpillanthatom a várost.

Találomra lőtte be az útirányukat, a délelőtti napot a hátuk mögött tartva, a műszerfalon lévő tájolót délnyugati irányba követve. Ha túlságosan északnak tartanak, akkor Litvániában kötnek ki, ami csak tetézné a bajt. Lengyelországba akartak menni, vissza az EU biztonságába. A még mindig létező Fehérorosz Állambiztonsági Tanács hasonlított a leginkább a régi szovjet KGB-re. Még a rövidítést is megtartotta, ahogy a hírnevét is az emberi jogok legfőbb megsértőjeként. Kínzás, kivégzések, verések, amit akarsz, azok a fickók bűnösek. Úgyhogy jobb szerette volna nem első kézből megtapasztalni a módszereiket.

Lazán tartotta a szarvkormányt, amely nem a műszerfalból állt ki, hanem a padlóról emelkedett föl. Remek kilátás nyílt az elülső és oldalablakokon át. Előttük tisztán derengett az égbolt, alattuk sűrű fák tengere alkotta a talajt. Az erdőben egy út kanyargott sötéten, itt-ott egy-egy tanyaház tűnt fel.

Imádott repülni.

Egy gép számára olyan volt, mint valami önmagában való lény. Valamikor repülős karrierre készült. De a dolgok változnak. Ami, ha az életét nézzük, szinte enyhe fogalmazásnak tűnik.

A tekintetét gyorsan végigfuttatta a műszereken. Repülési sebesség nyolcvan csomó. Üzemanyag negyvenöt gallon. Elektromos rendszer rendben. Vezérművek reagálnak.

Odalent déli irányban a távolban megpillantotta Brestet.

Tökéletes.

– Ott a vonatkozási pontunk – mondta. – Már nincs messze a határ.

Jó időt repültek a Minszktől idáig tartó 120 mérföldön. Amint Lengyelországba érnek, keres egy kereskedelmi repülőteret, ahol leszállhatnak, és ahonnan az első adandó géppel kijuthatnak az országból. Túlságosan kockázatos továbbra is ezt a lopott járművet használni.

Visszahúzta a gázkart, csökkentette a sebességüket, és állított a fékszárnyakon, hogy az Airvan leereszkedjen ezer lábra. Kis magasságban, a radarok alatt szándékozott átkelni a határon.

– Na, gyerünk – mondta.

Stabilan tartotta az egyensúlyt, a kétlapátos légcsavar hangja semmit sem változott. Úgy látszott, a motor zokszó nélkül dolgozik. A kis magasság miatt a levegőtől néhányszor kopogás fodrozódott végig a szárnyakon, de semmi riasztó nem történt.

Aztán meglátta.

Egy villanás.

A fák között.

Amit a lombsátorból egyenesen feléjük tartó lövedék kiválása követett.

Cotton megrántotta a szarvkormányt, és élesen szűk manőverbe döntötte a gépet, amitől a szárnyak a talajhoz képest csaknem merőleges helyzetbe álltak. Az Airvan szerencsére jól bírta a gyűrődést, és megbirkózott a fordulással, de az alacsony sebességük ellenük dolgozott, és zuhanni kezdtek.

A lövedék fölöttük robbant.

– Egy RPG – mondta a szarvkormánnyal küzdve a férfi, és előretolta a gázkart, hogy növelje a sebességet. – Úgy látszik, nem feledkeztek meg rólunk.

Egyenesbe hozta a gépet, és nekikészülődött az emelkedésnek.

Egy frászt fog a radarok alá menni. Megtámadták őket.

– Jön! – üvöltötte a szélvédőn kifelé figyelő Cassiopeia.

– Hol?

– Kettő is. Kétfelől.

Remek.

Maximumra tolta a gázkart, és meredek emelkedéshez állította be a fékszárnyakat.

Két robbanás következett be. Az egyik messze volt, nem okozott kárt, a másik után viszont füstölgő lyuk maradt az egyik szárnyon.

A motor köpködni kezdett.

A férfi az üzemanyag-keverőért nyúlt, és elzárta a bal szárny tartályait, azt remélve, hogy így kirekesztheti a levegőt a vezetékből. Még mindig emelkedtek, de a motor élet-halál harcba kezdett.

– Ez nem jó – mondta Cassiopeia.

– Nem bizony.

A férfi küzdött a bukdácsolással, a két lába közt rángatózó szarvkormánnyal.

– Tudom, hogy ezt nem szívesen hallod. De zuhanunk.

MÁSODIK FEJEZET

Cassiopeia ezt nem akarta hallani.

A legkevésbé sem.

A gép tovább bukdácsolt. Nem valami jól festett a forgatókönyv. A nő egy gyors pillantást vetett a magasságmérőre, és azt látta, hogy ezer méterhez közelednek.

– Miért megyünk fölfelé? – kérdezte.

Cotton a gép vezérlőberendezéseivel küszködött, amelyek mintha minden egyes parancsát megtagadták volna.

– Elég volt a zuhanásból. Csatold ki magad, menj hátra, és nézd meg, van-e ejtőernyőnk.

A nő hitetlenkedve meredt rá, de több esze volt annál, semmint hogy vitatkozni kezdjen vele. A férfi minden tőle telhetőt megtett, hogy a levegőben tartsa őket, és ezért hálás volt. Kicsatolta az övet, és kibújt a vállpántokból.

A gép erősen megbillent.

A nő megkapaszkodott az ülés háttámlájában, majd kidülöngélt a hátsó kabinba. Az utasteret mindkét oldalról padok szegélyezték. Rajtuk kívül semmi más nem volt benne.

– Ez üres! – kiáltotta a nő.

– Nézz bele a padokba! – mondta Cotton.

A nő a gép jobb oldala felé ugrott, és térdre esett. Megragadta a padot, és fölemelte a hosszú párnát, amelyet zsanérok rögzítettek. Egyetlen ejtőernyő lapult benne. Azt kiszabadította a rekeszből, aztán átcsúszott a másik oldalra, és felnyitotta a padot. Üres.

Csak egy ejtőernyő van?

Ne már.

Cotton tovább küzdött.

A csűrő- és a magassági kormány mintha reagált volna, de sok vesződséggel járt a manőverezés. Vigyáznia kellett, nehogy túlhúzza a gépet. A fékszárnyakat visszaengedte, amitől megnőtt a sebességük. A gépeket annak alapján ítélik meg, hogy mit szállítanak, hová tudnak eljutni, és milyen gyorsan tudnak odaérni. Az adott körülmények között ez itt remekül teljesített.

Az RPG megrongálta a szárnyat és a vezérsíkokat. A sérült részen át ömlött az üzemanyag, részben kiürítve a felszálláskor még félig teli tartályokat. A motor tovább erőlködött, a légcsavar nem is annyira harapta, mint inkább csócsálta a levegőt. Két lába közt a szarvkormány elszabadult, ami azt jelentette, hogy emelkedés közben valószínűleg eltörte a motorburkolaton lévő hűtő terelőlapokat. De valamivel négyezer láb fölött pozitív trimmeléssel sikerült vízszintesbe hoznia a gépet.

Közben egész idő alatt délnyugat felé haladtak.

A földről nem érkezett több lövedék, ami Cotton reményei szerint azt jelentette, hogy már átjutottak Lengyelországba. Csakhogy ezt semmiből sem lehetett tudni, mivel alattuk csak fák voltak, ameddig a szem ellátott.

A kormány kirántotta magát a kezéből, és a gép már nem repült. A műszerek megbolondultak. A nyomás- és az olajszintjelző nullára zuhant. A gép úgy hánykolódott, akár egy bika.

– Csak egy ejtőernyő van! – kiáltotta előre Cassiopeia.

– Vedd föl!

– Tessék?

– Vedd föl azt a rohadt cuccot!

Cassiopeia még soha életében nem fogott a kezében ejtőernyőt, felvenni meg pláne nem vett föl. Mindenre számított, csak arra nem, hogy életében valaha is kiugrik egy gépből.

A padló úgy vibrált alatta, mintha földrengés lett volna. A motor próbálta őket fönt tartani, de a gravitáció ádázul küzdött érte, hogy lezuhanjanak. Átcsúsztatta a karját a vállhevederen, a maradék pántot felhúzta a lába között, és a helyükre kattintotta a fémcsatokat.

– Nyisd ki az oldalajtót! – kiáltotta a férfi. – Siess! Már nem sokáig tudom fönt tartani ezt az izét.

A nő a reteszért nyúlt, a síneken félrehúzta a panelt, és rögzítette. Nagy robajjal meleg levegő tódult be. Odalent száguldott a talaj, jó messzire.

– Ugranunk kell – kiabálta túl a zajt Cotton.

Jól hallotta?

– Nincs más választásunk. Nem tudom letenni ezt az izét, és már nem sokáig marad a levegőben.

– Nem tudok kiugrani.

– Dehogyisnem.

Dehogy tudott. Már az is épp elég szörnyű, hogy itt van ezen a gépen. Kivette minden erejét. De hogy kiugorjon? A semmibe?

Cotton kikapcsolta magán a hevedert, és legurult az ülésről. A most már pilóta nélküli gép előrebukott, aztán vissza. Odatántorgott, és úgy ölelte át a nőt, hogy a két kezét az ejtőernyő és a másik gerince között fogta össze.

Szemben álltak egymással.

Egészen közel.

A férfi mindkettejüket odatornászta az ajtóhoz.

– Cotton…

– Tedd a kezed a D-csatra – mondta neki a férfi. – Számolj el ötig, aztán húzd meg.

A nő szemében felvillant a belé hasító rémület.

– Ahogy te mondtad egyszer, amikor bepánikoltam – mondta a férfi. – Csak vagyunk itt, te meg én, és te az enyém vagy.

Megcsókolta a nőt.

És kizuhantak a gépből.

Cotton már ugrott, de sosem tandemben, másvalakibe kapaszkodva heveder meg szemüveg nélkül, és ilyen alacsonyról.

Amint kiszabadultak a kabinból, azonnal elkezdtek pörögni. Forró levegősugár sodorta el a férfi hangját, és süketítette meg. Valami kesernyés szárazság kaparta a torkát, és árasztotta el a szemét. Úgy érezte magát, mintha egy centrifugában lenne. De észnél kellett maradnia, és remélni, hogy Cassiopeia is észnél van, és nem felejt el ötig számolni, hogy aztán meghúzza a kioldózsinórt. Ő semmi szín alatt nem tehette meg helyette, hiszen minden dekányi ereje ahhoz kellett, hogy a kezét a nő teste köré fonva tudja tartani.

Csillapodott a pörgésük, és a férfi meglátta az Airvant, ahogy éppen lefelé bukott. A lehető legtávolabb kellett kerülniük attól a katasztrófától, ami nem tűnt problémásnak.

A feje hirtelen hátranyaklott, és mindkettőjüket erősen megrántotta valami, ahogy Cassiopeia nyilvánvalóan ötig jutott. A férfi látta kibomlani az ernyőt a tokból, aztán a zsinórjai megfeszültek, ahogy a levegő belekapott a kupolába. Mindketten fölfelé rándultak, aztán megállapodtak, és lassan beleereszkedtek a most már csöndes délelőttbe.

– Jól vagy? – kérdezte a nő fülébe beszélve.

Az bólintott.

– Majd muszáj lesz felnyúlnod, hogy a zsinórokkal kormányozz bennünket – mondta a férfi.

– Mondd, hogy mit csináljak.

Cottont lenyűgözte, hogy a nő milyen jól tartja magát. Egy akrofóbiásnak ez maga lehetett a legszörnyűbb rémálom.

– A bal karoddal erősen húzd meg.

A nő követte az utasítását, amitől meredekebb szögben kezdtek ereszkedni. Egy fáktól mentes tisztást célzott meg, amit már korábban észrevett. Ott földet érni messze kívánatosabbnak tűnt, mint faágaktól összekaristolva.

– Még – mondta a férfi.

A nő szót fogadott.

De nem kerültek elég közel a céljukhoz.

És kezdett elfogyni a levegő.

Cotton úgy döntött, hogy megpróbálja ő maga, ezért a nő háta mögött elengedte a kezét, és gyorsan elkapta az egyik zsinórzatot, aztán a másikat is, és teljes súlyát beleadta, hogy elmozdítsa a kupolát, és módosítsa a röppályájukat.

Már csak pár másodperc maradt hátra az ereszkedésükből.

A puszta életéért kapaszkodott, a teste kettejük minden egyes mozdulatától megrándult, csak a tíz ujján múlott, hogy a halálba zuhan-e. Cassiopeia felismerte a veszélyt, és a férfi derekát átölelve szorosan magához szorította.

A férfi értékelte a gesztust.

És dolgozott tovább a zsinórokkal.

Elkerülték a fákat.

– Becsapódáskor hajlítsd be a térdedet – mondta. – Ne állj ellen az ütközésnek. Csak hagyd, hogy megtörténjen.

A talaj gyorsan közeledett feléjük.

– Engedd el! – kiáltotta a férfi.

A nő úgy is tett.

És levágódtak a földre.

A nőt magával vonszolta a kupola. A férfi távolabb esett tőle, a jobb oldalára zuhant, aztán továbbgurult a sziklás talajon.

Megállt.

És kilégzéssel csitította felajzott idegeit.

Úgy látszott, semmije sem tört el.

Elképesztő, hogy csaknem ötvenéves teste még mindig el tud viselni egy becsapódást.

Cassiopeia a földön feküdt, mögötte épp leterült az ernyő.

Távolról robbanást hallott.

Az Airvan.

Lezuhant.

HARMADIK FEJEZET

Cassiopeia nehezen lélegzett, próbált nem hiperventillálni. Már eddig is rengeteg veszélyes dolgot művelt, amiben volt tűz, víz, robbanóanyag, fegyver és kés. De ehhez, ami most történt, semmi – de abszolúte semmi – sem ért föl. A magasság mindig is problémát jelentett neki, de sikerült kontrollálnia és magába fojtania. Azzal persze még sosem szembesült, hogy az égbolton kelljen keresztülzuhannia, több ezer méternyit a levegőben, miközben valaki beléje kapaszkodik úgy, hogy kettejüknek egy ejtőernyője van.

– Jól vagy? – kérdezte odafutva Cotton.

– Nem. Nem vagyok jól. – A nő emelt hangon beszélt. – Épp most ugrottam ki egy rohadt repülőgépből. Melyik részét nem tartod őrültségnek? – A légzése csak nem akart lenyugodni. – Ez bőven túltett mindenen, amit valaha is meg szeretnék tapasztalni. – A valóság egyre csak rohamozta az agyát. Hadart. – Kiugrottam egy gépből. Nem. Kirángattak egy gépből.

A férfi letérdelt előtte.

– De legalább megcsókoltalak.

– Tényleg? És attól jobb?

A férfi a két tenyerébe fogta a nő arcát.

– Megértem.

Egyetlen szó. Mindent elmondott.

A nő a férfi zöld szemébe nézett.

És eszébe jutott, mi történt Washington alatt, ahol a szerepek fölcserélődtek, és a férfi esett pánikba, amikor a legszörnyűbb félelmével szembesült. Mit is mondott neki? Csak vagyunk itt, te meg én, és te az enyém vagy. Pontosan úgy, ahogy a férfi mondta neki.

Igaza volt.

Tényleg értette.

Kikecmergett a pánikrohamából, és megérintette a férfi kezét.

– Tudom.

– Nem volt rá idő, hogy nekiálljunk vitatkozni. Indulnunk kellett, mielőtt a gép egyensúlyát vesztette volna. Ha elkezd pörögni, soha az életben nem tudunk belőle kiugrani. – Végignézett a délelőtti égbolton, aztán a nyílt mezőn és a fákon. – Csak remélni tudom, hogy átjutottunk a határon.

Ahogy a nő is.

Fölsegítette Cassiopeiát, kicsatolta rajta a hevedereket, és hagyta, hogy az üres tok a földre pottyanjon. A fehér ernyő önmagába hajtogatva hevert tőlük néhány méternyire.

A nő megölelte, és beszívta az illatát.

A férfi magához szorította.

Sok férfit ismert, néhányan eléggé közel is kerültek hozzá, de egyikük sem ért föl Harold Earl „Cotton” Malone-nal. Magas volt, és széles mellkasú. Takarosan rövidre vágott hullámos haja mintha örökké a patinás kő fényes árnyalatában csillogott volna. Egyenes ember volt, határozott ízléssel, és még határozottabb meggyőződésekkel. A szája szélén mégis előszeretettel időzött el egy élveteg ránc, amely az ördögi oldalára utalt, és Cassiopeia tudta, hogy az milyen izgalmas. Megállapodott családból származott. Anyja született georgiai volt az Egyesült Államok déli részéről, apja Annapolisban végzett hivatásos katona, aki a fregattkapitányi rendfokozatig vitte, mielőtt odaveszett volna a tengeren, amikor a tengeralattjárója elsüllyedt. Cotton is az apja nyomdokaiba lépett, a haditengerészeti akadémiára járt, aztán repülőiskolára és vadászpilóta-képzésre.

De egyiket sem végezte el.

Félidőben hirtelen az áthelyezését kérte a legfőbb katonai ügyészségre, és felvették a Georgetown Egyetem jogi karára, ahol jogi diplomát szerzett. Az egyetem elvégzése után haditengerészeti ügyvédként szolgált.

Aztán egy újabb váltás.

Az Egyesült Államok igazságügyi minisztériumába és egy Magellán Ügyosztály néven ismert különleges egységbe, amelyet egy nő, Stephanie Nelle vezetett, aki iránt Cotton a lehető legnagyobb tisztelettel viseltetett. Tizenkét évig ott is maradt, aztán korán nyugállományba vonult, elvált a feleségétől, Dániába költözött, és megvásárolt egy antikváriumot.

Micsoda változás.

De ez az ember tudta, hogy mit akar.

És azt hogyan érje el.

Amikor pár évvel ezelőtt Franciaországban megismerkedtek, nem voltak túlzottan elájulva egymástól. Azóta viszont egymásba szerettek. Egy pár lettek. Voltak hullámhegyek és -völgyek, de átvészelték a viharokat. A nő senki másban nem bízott meg úgy, mint Cottonban, az elmúlt néhány perc is ezt bizonyította.

Kibontakoztak egymás öleléséből.

– Az a lezuhant gép nagyon fel fogja kelteni a figyelmet – mondta a férfi. – Azt javaslom, hogy kerüljünk messze tőle.

A nő egyetértett vele.

– Neked meg telefonálnod kéne.

Cotton a zsebébe nyúlt, és elővette a telefonját. Magellán Ügyosztály-féle modell volt. Kifejezetten kódolt adásokra tervezték, felturbózott műholdas GPS-lokátorral. Bár már nem volt aktív ügynök, Stephanie Nelle megengedte neki, hogy megtartsa. Alighanem azért, hogy könnyebben megtalálja őt, ha szívességet kellene kérnie tőle.

Amire elég gyakran sor került.

De lehet, hogy többé nem fog.

Azok után, ami a múlt héten Lengyelországban történt, Cotton nem hitte, hogy az amerikaiak egyhamar felhívnák. A jelenlegi elnökkel, Warner Foxszal nem pendültek egy húron. Jobb, ha ők ketten nem vegyülnek egymással. Aminek nem is állt fenn a veszélye, miután Fox persona non gratának nyilvánította őt. Washingtonból többé nem bízhatták meg munkával.

De hogy is énekelte Doris Day? Que sera sera.

Ja. Van úgy, hogy szar kerül a palacsintába.

Viszont remélhetőleg más külföldi hírszerző ügynökségek azért időről időre még felfogadják őt, úgyhogy talán még nincs minden veszve.

Megpróbálkozott a telefonnal, de nem volt szolgáltatás. Így aztán felmarkolta a földről az ernyőtokot, és elkezdte begyűjteni az ernyőt, mert mindkettőt el szándékozott ásni a fák között. Csak van a közelben egy autópálya vagy valamilyen út. Egy tanyaház. Falu. Valami. Ha majd odaérnek, remélhetőleg működni fog a telefonja vagy valaki másé. Ha viszont itt kell dekkolnia az erdőben, akkor legalább azzal az emberrel van, akivel a leginkább lenni szeretne. Sokáig volt házas az első feleségével. Rengeteg közös örömben és bánatban volt részük. Még egy gyerekben is. A fiában, Garyben. Amikor elváltak, őszintén nem gondolta volna, hogy még egyszer rátalál a szerelem. Aztán megjelent Cassiopeia. Szó szerint. Az éjszaka közepén.

És célba vette őt.

Elmosolyodott. Micsoda hivalkodó kezdet.

Egyik dolog vezetett a másikhoz, aztán a harmadikhoz, és most már egy csapatot alkotnak.

Többféle értelemben is.

Együtt felnyalábolták az ejtőernyőt, és elindultak a fák közé. A férfi a távolból halk basszusdübörgést hallott, amely áthatolt a délelőtt csendjén.

Ismerte a hangot.

Szecskavágó lapátjai.

Megpróbálta belőni az irányt, és a nyugat mellett döntött.

– Egyre hangosabb – mondta Cassiopeia.

– Erre jön.

Előrerohantak, hogy a fák között keressenek menedéket, az ejtőernyőt pedig az aljnövényzet alá gyömöszölték. A rotorlapátok egyenletes lüktetése addig-addig visszhangzott, amíg a fák csúcsa fölött be nem robajlott a képbe egy NH90-es, rajta a NATO felségjelzésével.

Beigazolódott.

Végül csak eljutottak Lengyelországba.

A helikopter nehézkes, ritmikus dübörgése alacsonyan végigsöpört a fák fölött, és a tisztás közepén landolt. Kinyílt az oldalsó ajtó, és egy lezserül öltözött férfi lépett ki rajta farmerben, sötétkék dzsekiben és bakancsban. Magas, széles vállú, sűrű ősz üstökű alak volt. Egy irányításhoz szokott ember testtartásával masírozott át a tisztáson feléjük tartva.

Az is volt.

– Danny Daniels – motyogta Cassiopeia.

NEGYEDIK FEJEZET

Cotton Cassiopeiával együtt előjött a fák közül. Jó volt látni Dannyt, aki mindig is tudta, hogyan kell színre lépni. Már csak a „Hail tot he Chief” akkordjai hiányoztak. A nagydarab férfi egyenesen hozzájuk lépdelt, és megölelte Cassiopeiát, amit az viszonzott. Mindig is különleges kötelék volt közöttük. Semmi romantika, inkább amolyan apa–lánya dolog. A nő csodálta őt, és ez az érzés kölcsönösnek tűnt.

– Mindenki jól van? – kérdezte Danny. – Nektek kettőtöknek jó kis reggeletek volt.

– Hogy találtál ránk? – kérdezte Cotton.

– Megcsörgettem a telefonodat. A grafenwöhri bázisunkon várakoztam.

Cotton tudott a német–lengyel határ közelében lévő katonai létesítményről, amely Európa legnagyobb multinacionális gyakorlóterének adott otthont.

– Ma reggel mindenki rólatok trécselt – mondta Danny. – A NATO lehallgatóállomásai az adásokat figyelve elcsípték, hogy elloptatok egy gépet, és engedély nélkül felszálltatok. A fehéroroszok arra vártak, hogy lelőjenek benneteket.

– Figyelmeztethettél volna – mondta Cotton.

– Ismered a dörgést. Nem árulhatjuk el nekik, hogy tudjuk, mit művelnek. Ez az egész azzal volt kapcsolatos, amire megkértelek?

Cotton bólintott.

– Ezt igennek veszem.

Danny kuncogott.

– Úgy látszik, többről van itt szó, mint aminek elsőre tűnik. Szerencsére a jófiúk a bázison felajánlották, hogy elhoznak, és megnézhetem, mi történt veletek.

– Díjazzuk a figyelmességedet.

Danny éppen körülnézett.

– Hol a másik ejtőernyő?

– Nem volt másik – felelte Cassiopeia. – Mi mindenen megosztozunk, kivéve a fogkefét és a fagylalttölcsért.

Danny a fejét csóválta.

– Milyen volt?

– Szörnyű – felelte a nő. – De az adott körülmények között szükségszerű.

Az idősebb férfi elmosolyodott.

– Micsoda optimista megfogalmazás.

– Neked volt már hozzá szerencséd? – kérdezte a nő.

– Egyszer. Réges-régen. A seregben. Ott helyben el is határoztam, hogy soha többé nem ugrok ki repülőből.

– Egyetértek.

Cotton megengedte öreg barátjának azt a luxust, hogy oda lyukadjon ki, ahová akar. Megérezte, hogy a két nappal ezelőtti probléma ugyanolyan súlyos maradt.

– Kiderítettek bármit is Hanna Cressről? – kérdezte Danny.

– Apróságokat. Kellett volna még egy-két nap. Igyekeztem nem kelteni feltűnést, de nyilván nem sikerült.

Danny a fejét rázta.

– Benne vagyunk a pácban. Három nappal ezelőtt végignéztem, ahogy Cress egy rendőrségi kihallgatószobában meghal egy cianiddal preparált cigarettától. Azt már tudjuk, hogy a cigarettát az ügyeletes tiszttől kapta, aki azt állítja, hogy egy állítólagosan Berlinből jött másik felügyelő adta neki, amikor a nő engedélyt kért a dohányzásra. Erről a másik felügyelőről viszont mintha senki sem tudna semmit. Kicsoda, micsoda, hol, mikor? Semmit. Hivatalosnak tűnt, és úgy is viselkedett. Aztán eltűnt.

– Kamerák nincsenek? – kérdezte Cotton.

– Rengeteg van belőlük. De a pasi arcáról egyetlen felvétel sincs. Óvatos volt.

– Ami profira utal.

Danny bólintott.

– Pontosan.

A helikopter odakint várakozott a tisztáson, a lapátjai lassan még mindig forogtak, és felborzolták a magas bozótot.

– Apropó – mondta Danny –, Czajkowski elnök üdvözletét küldi Varsóból. Szívességet kellett tőle kérnem, hogy engedélyt kapjunk erre a behatolásra a lengyel légtérbe. Furcsa módon amint megtudta, hogy te is benne vagy, közölte, hogy azt csinálok, amit akarok. Nem is kérdezett semmit. Lennél szíves ezt megmagyarázni?

Cotton elmosolyodott.

– Nem te vagy az egyetlen, akinek szívességgel tartoznak.

– Szeretném, ha ezt majd kifejtenéd. De egyelőre ketyeg az óra, és nekem még mindig szükségem van a segítségedre.

Danny Daniels az egyik legértelmesebb ember volt, akit Cotton valaha ismert. Kétszer is elsöprő többséggel választották meg az Egyesült Államok elnökének. Hosszú volt a közös múltjuk, amit még hangsúlyosabbá tett Danny szoros kapcsolata a Magellán Ügyosztállyal és Stephanie Nelle-lel. Eleinte kizárólag munkakapcsolatról volt szó. Azóta Danny és Stephanie már egy pár, Danny elvált a feleségétől, és nyíltan Stephanie-val kezdett el járni.

A Magellán Ügyosztály teljes egészében Stephanie műve volt. Ez az igazságügyi minisztériumon belül működő különleges egység tizenkét, jobbára katonai vagy jogi háttérrel rendelkező ügynökből állt, akik kizárólag az ő utasításai szerint dolgoztak a minisztérium egyik-másik legkényesebb ügyén. Daniels annak idején ehhez az ügynökséghez fordult, ha meg kellett oldania egy problémát. Az új elnök, Warner Fox már nem annyira. Ami azt illeti, az ügyosztály napjai alighanem meg voltak számolva.

– Stephanie hogy van? – kérdezte Danielstől Cotton.

– Még mindig fel van függesztve az állásából, de konkrétan nem rúgták ki. Napnál is világosabban az értésemre adta, hogy nem kér a segítségemből, én maradjak csak ki a Fehér Házzal folytatott harcából. Semmi. Nada. Isten a tanúm, nem könnyű. De megteszem.

A múlt héten, miközben Cotton Lengyelország elnöke szemében némi jövőbeli tőkére tett szert, Stephanie magára vonta az Egyesült Államok elnökének haragját, aki beígérte neki, hogy ki fogja rúgni.

– Fox hagyja őt lógni a levegőben – mondta Danny. – Ez az ő stílusa. Meg kell hagyni, Stephanie jól kezeli a dolgot. Hál’ istennek közhivatalnok, úgyhogy meghallgatást tartanak neki. Zárt ajtók mögött, és titkosítani fogják, de mégiscsak meghallgatás lesz. Ez pedig időbe telik. Én csak annyit tehetek az ügyben, hogy figyelemmel kísérem.

– Mégis itt vagy az erdőben Lengyelország keleti felén – mondta Cassiopeia. – És a rendelkezésedre áll egy NATO-szecskavágó.

Daniels felkuncogott.

– Jó dolog annak lenni, aki vagyok.

– Mi vakon vágtunk bele ebbe az egészbe – mondta Cotton –, azt hittük, csak egy villámlátogatás lesz némi értesülés begyűjtésére. Ez nyilvánvalóan több annál. Esetleg felnyithatnád a szemünket.

– Németországban választások lesznek. Ezt tudtátok?

Mindketten a fejüket rázták.

– Nemsokára kezdődnek az országos parlamenti választások. Amint ezek lezajlanak, összeül az újonnan választott Bundestag, és megválasztja a német kancellárt. Ahhoz, hogy ezt a posztot elnyerje, a jelöltnek a törvényhozás összes megválasztott tagja körében meg kell szereznie a többséget. Nem csak a saját pártjában. Az egész törvényhozásban. A németeknek szavuk is van erre. Kanzlermehrheit. Kancellári többség.

– Ez úgy hangzik, mint amit húzós dolog megszerezni – mondta Cotton.

– Az is, ha figyelembe vesszük a németországi politikai pártok számát. Legutóbb nagyjából negyvenet számoltak össze. A tetejébe a Bundestagban titkos szavazással választanak kancellárt. Tehát senki sem tudja, hogy a többiek kire szavaznak. Ez rengeteg ingatag szövetségre ad alkalmat.

Ellentétben az amerikai kongresszussal, ahol a házelnök megválasztása nyílt szavazással történik, melynek során minden egyes kongresszusi tagnak nyíltan ki kell jelentenie, hogy támogatja vagy ellenzi a jelöltet.

– És ez itt a bökkenő – folytatta Daniels. – A német elnök az, aki javaslatot tesz a kancellárjelölt személyére. Ez rendszerint az az illető, aki a szavazások során a legtöbb mandátumot szerzett pártot vezeti. Ha viszont ez a valaki nem tudja megszerezni a kancellári többséget, akkor a Bundestag a saját jelöltjét választja meg. Ha ezt nem tudja megtenni, akkor kuszálódnak ám csak össze a dolgok. Szerencsére 1949 óta az összes kancellár már az első szavazás során megszerezte a többséget, tehát egyszer sem kellett túllépni ezen a forgatókönyvön.

– Mostanáig? – kérdezte Cotton.

Danny bólintott.

– Kezd alakulni a zűrzavar. Megint olyan az egész, mint a Ringling Brothers cirkusza. Egy virtuális háromporondos cirkusz érkezett a városba, ami többféleképpen is rosszul sülhet el. Aztán mostantól számítva hat hónap múlva még rosszabbra fordul a helyzet. Akkor fogják tartani az Európa-parlamenti választásokat. Ezt az ötévente megrendezett eseményt, amikor a tagállamok megválasztják a maguk nemzeti képviselőit. És itt óriási problémák vannak kialakulóban. Amerre most Németország megy, arra fog majd menni az Európai Unió is.

Cotton már kezdte felfogni a helyzet súlyosságát.

– A német kancellárnak is óriási hatalma van – folytatta Danny. – Ő nevezi ki a kormány összes miniszterét. A teljes német kormányt az alakítja ki, aki ezt a posztot betölti, akárki legyen is az. Jelenleg Marie Eisenhuth a kancellár. Az Egyesült Államok barátja. Valamint tisztességes ember, aki minden tőle telhetőt megtesz a hazájáért. De van egy másik jelölt is, aki megpróbálja kitúrni őt az állásából.

– És ő jelenti a problémát? – kérdezte Cassiopeia.

– Legfőképpen.

– Hogy hívják?

– Theodor Pohl.

ÖTÖDIK FEJEZET

KÖLN, NÉMETORSZÁG

11:00

Theodor Pohl rájött, hogy probléma adódott. Nem a nagygyűléssel, amely simán ment a maga útján. A tömeg lelkesedni látszott, épp megfelelőképpen vegyült az üdvrivalgás és a taps. Tökéletes állapot a kamerák számára, amelyek mindenhová követték, és amelyek e pillanatban arra az emelvényre fókuszáltak, amelyen ő állt.

Minden egyes állomáson ugyanaz volt az üzenete.

Németország a németeké.

A második világháború után a szövetségesek által az országra kényszerített liberális bevándorlási és honosítási politikának véget kell vetni. Elég a világ megbékítéséből olyan dolgokért, amelyek csaknem egy évszázada történtek. Elég a németek által a nem-németek kedvére kormányzott Németországból. Programja tömör szlogenjének szavait gondosan megválogatták. Az új, egységes haza harcban született, de az erő élteti.

Viszont semmi militarizmus.

Mindig is ügyelt rá, hogy színes legyen a retorikája. Egyszerűen annyi volt az üzenete, hogy az erős gazdaság erős nemzetet szül. De nem euróval. Ez is olyasmi, amit a túlzott alkalmazkodásra való berögzült igény erőszakolt ki. Németországnak a márka volt a fizetőeszköze. Mindig is az volt, mindig is az lesz. Ami illett a méregdrága tanácsadói által kitalált szlogenhez.

Zurück in die zukunft.

Vissza a jövőbe.

És a szavak mintha rezonáltak volna, egyre több és több embert vonzva a nagygyűléseire. A mai tömeg különösen inspiráló volt. Főleg az egyik transzparenst szerette, amely mindennapossá vált az összejövetelein.

WIR SIND DAS FOLK.

Mi vagyunk a nép.

A kölni gótikus katedrális ikertornyainak árnyékában állt, a székesegyház föléje tornyosuló homlokzatát kőcsipkék szinte leírhatatlan sokasága díszítette. A vasútállomás közelében állt, a kereskedelem tengerében, nyugalmát csak az arra járó sokaság és a forgalom morajlása háborgatta. Az ősi templom körüli teret legalább húszezer ember töltötte meg. Puristák Köln szívének és lelkének nyilvánították a helyet.

Neki pedig esze ágában sem volt ellentmondani nekik.

– Nézzetek mögém – kiáltotta a mikrofonba –, erre az építményre, amely annak állít emléket, hogy mit tud elérni az ember a szellemével és a testével. Micsoda tiszteletet parancsoló tömegű kőművesmunka. Semmi egyebet nem tükröz a mérete, csak a puszta erőt. – A hatás kedvéért egy pillanatig habozott. – Ez itt Köln lelke.

A tömeg olyan lelkesedéssel adott hangot egyetértésének, amelyhez már hozzászokott a füle.

De mégis volt itt valami probléma.

Egy férfi pillantásában érzékelte ezt, aki távolabb állt egyedül, a katedrális körüli teret övező üzletek egyikének bejárata közelében. Abban a pillanatban észrevette őt, amint az emelvényre lépett, hiszen tudta, hogy Josef Engle nem az az ember, aki megijed a saját árnyékától. Valami mégis azt súgta neki, hogy a munkatársa nyugtalankodik. Talán ahogy ott állt, vagy ahogy a szokásosnál kevésbé figyelt a nagygyűlésre.

Nehéz ezt biztosan megmondani.

De volt itt valami.

Pillanatnyilag azonban nem izgatta magát miatta, hanem ismét az emberek felé fordította a figyelmét, akik időt szakítottak rá, hogy eljöjjenek, és meghallgassák az üzenetét.

– A kancellárja óhajtok lenni ennek az országnak, a pártom pedig irányítani óhajtja a Bundestagot, mert nekünk olyan víziónk van Németországról, amelyen hitem szerint ti is osztoztok. Egyikünknek sem kell többé szégyellnie magát egy másik generáció ostobasága miatt. Mi már meglakoltunk a legutóbbi Birodalom bűneiért. Azok a férfiak meghaltak, már nincsenek sehol. A sírjaikban porladnak. Nem lesz Negyedik Birodalom. Már a gondolata is képtelenség. – Pillanatnyi hatásszünetet tartott. – Nemzetünket háromnegyed évszázadon át arra kényszerítették, hogy bárkit és mindenkit befogadjon, akit a világ országai kényük-kedvük szerint kitaszítottak. Ennek a megaláztatásnak véget kell vetni.

Tudta, hogy ez a kijelentés meg fog pendíteni bizonyos húrokat. Kölnben és környékén százezer török bevándorló élt, és a jelenlétük nem örvendett népszerűségnek. A második világháború után a szövetségesek egy záradékot erőltettek a német alkotmányba, amely sürgette a szinte kontroll nélküli szabad bevándorlást. Egyszerű motívumot használt. A pluralizmus veszélyt jelent a német lélek számára. Elrikoltotta a szavakat, amelyeket országszerte szajkózott.

– Ausländer raus!

Külföldiek kifelé!

Az emberek egyetértően üvöltöttek.

Újra észrevette Englét, aki még mindig az üzlet bejárata mellett állt. Követője a régi Kelet-Németországból származott, és az a nehézkes kőszívűség jellemezte, ami olyannyira közös a volt kommunistákban. A vezetékneve „angyalt” jelentett, pedig minden volt, csak az nem. Ő is azok közül a társadalmi korlátok közül emelkedett ki, amelyeket fű alatt az egységesítés rótt azokra, akik a volt Kelet-Németországból jöttek. Az ötvenes évei közepén járó férfi életerejével viselte magát, és ehhez társult az örökös napbarnítottság meg az ezüstösszürke csíkokkal erezett Vandyke-szakáll affektáltsága. Lefegyverző külső, akár egy vidéki úriemberé.

Pohl ismét a tömegre koncentrált.

– Az amerikai befolyás is pusztítja gazdag német örökségünket. Amerikai az ennivalónk, a televíziónk, a filmjeink, a könyveink, amit akartok. Fiatalembereink ezekben a külföldi hatásokban dagonyáznak, és már nem is emlékszem, mikor számítottak fontosnak a német dolgok. Csak azt tudják, hogy volt egy háború, és borzalmas dolgok történtek, és meg kell fizetnünk azért a rengeteg hibáért.

Az emberekből újra kitört a lelkesedés.

– Tévedés ne essék. Én semmi olyasminek nem vagyok a szószólója, ami az előző Ezeréves Birodalommal kapcsolatos. Minden egyes vezérelvétől irtózom. Minden, amit művelt, gonoszság volt. A politikai célok elérésének semmiféle erőszakos formáját nem támogatom. Sem most. Sem semmikor. Csak azt kérem, hogy engedjék Németországot olyan formában létezni, amelyet a németek többsége támogat.

Tekintete végigpásztázta az arcokat, és figyelte a várakozást, amit a szavai szemlátomást keltettek. Ideje befejezni. Mindenkire egyöntetűen vonatkozó mozdulattal mutatott a hallgatóságra.

– Vissza a jövőbe, barátaim. Ez az én célom. Azt kérem, hogy ti is tegyétek a magatokévá.

Tapsvihar tört ki.

A tévékamerák mindent rögzítettek. A két karját fölemelve magához ölelte az üdvrivalgást. Tekintetével Englét kereste, és meg is találta, és kitartott pillantásával tudatta vele, hogy beszélniük kell. Kegyence a téren valamivel túl leparkolt limuzin felé indult.

Pohl lelépett a pódiumról, és ő is a limuzin felé tartott, majd beszállt.

Engle mosolygott.

– Hanna Cress meghalt.

A nő váratlanul jelent meg a színen. Nem volt része a tervnek. Úgyhogy radikális lépést igényelt.

– Te intézted el?

Engle bólintott.

– Akkor mi a baj?

– Az amerikaiak is bejöttek a képbe.

Ez aggasztó volt.

– Mesélj még.

Hallgatta Englét, aki elmondta, hogy az exelnök, jelenlegi amerikai szenátor Danny Daniels jelent meg Partenkirchenben, hogy kihallgassa Hanna Cresst, és akkor is ott volt, amikor meghalt.

Ennek a komplikációnak csakis egyetlen forrása lehetett.

Marie Eisenhuth.

HATODIK FEJEZET

KÖZÉP-DÉL-NÉMETORSZÁG

13:00

Marie Eisenhuth kancellár kinézett a helikopter ablakán. Leszállás előtt még azt kérte, hogy repüljenek át vele a terület fölött, Bayreuth-tól mintegy hatvanöt kilométernyire északra, hogy a saját szemével láthassa az undormányt.

Alattuk a Harz-hegység satnya csúcsai emelkedtek. A közép-német lejtőket sűrű, kéklő fenyőerdők borították, és völgyek barázdálták, amelyekben falvak fészkeltek mély tavak és szelíd folyók mentén. Ismerte a reklámszöveget. Tündérek földje, a varázslat birodalma, ahol boszorkányok hercegekké és hercegnőkké változtathatnak gyerekeket, egy hely, ahol a mítosz uralkodik. Még mindig a fülében csengett, ahogy az apja a goslari szökőkútról mesél neki. Ha éjfélkor annak a legalsó medencéjét valaki háromszor megkopogtatja, akkor megjelenik az ördög.

Mindig elmosolyodott, amikor az apjára gondolt. Csaknem ötven évvel ezelőtti halála még mindig fájt neki.

A szecskavágó jobbra dőlt.

Közvetlenül előttük volt a helyszín.

Az egyik régebbi hegy lejtőit borító fenyőerdő közepén tavaly ősszel fura látványra lettek figyelmesek. Valamikor réges-régen vagy ötven vörösfenyőt ültettek ide szándékosan úgy, hogy a csemeték egy gigantikus horogkeresztet formázzanak. Ősz közeledtével a rejtőzködő vörösfenyők élénksárga és narancsos színei éles kontrasztot alkottak az örökzöld fenyőkkel, és ezáltal az obszcén szimbólum átvirított a tájon. Egy pilóta vette észre az emlékművet, aki értesítette a hatóságokat, és mindenki csodálkozott, hogy nem vették már korábban észre a fákat. A leghasználhatóbb magyarázat szerint soha nem egyszerre színeződtek el a leveleik, hogy valaki, aki elég magasan jár a levegőben, meglássa őket. Végül az a döntés született, hogy ki kell vágni őket, Marie pedig első hallásra felismerte a jó alkalmat a fényképezkedésre. Így aztán intézkedtek egy kampánymegállóról, amellyel majd tekintélyes mennyiségű országos médiafelületet fog learatni.

Lenézett a fákra, amelyeknek a többségét már kivágták, de a horogkereszt körvonala ott maradt a nyílt térségen. Néhányat a többi fák közül is ki kell majd vágni, hogy mindörökre eltorzítsák a képet. Már hosszú idő eltelt a nemzetiszocializmus bukása óta, de a nácizmus maradványai makacsul kitartanak. A lenti látvány a sajnálatos módon újra feltámadóban lévő etnikai gyűlölködéshez és a külföldiek elleni válogatás nélküli erőszakhoz képest az ártalmatlanabbak közé tartozott.

Jelezte, hogy szálljanak le, és a helikopter földet ért.

Kilépett.

Semmiféle segédcsapat nem loholt a sarkában. Csak ő jött szembenézni a múlttal. Riporterek hada tolongott körülötte. Sok arcot felismert, ők rendszeresen jártak a sajtótájékoztatóira.

– Elég furcsa helyszín – mondta egy Frankfurtból jött tudósítónő.

– Egy szörnyű hiba elfeledett emlékműve. – Ha a múltra terelődött a szó, mindig óvatos lett. – De nem szabad elfelejtenünk, hogy Hitler nem egy rakás náci közül tudott kiemelkedni, hanem inkább azért, mert egyszerűen túl kevés volt a demokrata.

A szokásos témája.

A kormányzás a nép felelőssége.

Bölcs taktika, ha figyelembe vesszük, hogy az ellenfele erkölcsi vitába próbálja belerángatni az etnikai felelősséggel kapcsolatban. Csakhogy az elmúlt tizenhat évben nem azért szolgált kancellárként, hogy egy ilyen csalit bekapjon.

Megindult, a sajtó pedig követte.

Körülötte az erdők több országos vállalathoz tartoztak. A terület egy részén erdőgazdálkodás folyt, a földek zömét hosszú évekkel ezelőtt vásárolták fillérekért. A fa emlékművet nyilvánvalóan a Hitlerjugend egy kontingense ültette, amely valamikor szabadtéri pihenőhelyként használta a Harz-hegység térségét. A számos vadonbeli táborok egyikeként, ahol a sport, a zene és a bajtársiasság hipnotikus kombinációjával sulykolták fiatal férfiakba a nemzetiszocializmust.

Behatolt az örökzöld ligetbe.

Előtte fenséges vörösfenyő magasodott, az utolsó bűnös fa.

Szinte kár elpusztítani ezt a szépséget. De akárcsak a nácizmus, amely beszennyezte Németország legjobbjainak szívét és elméjét, ezek a fák is megmételyeztek minden szépséget, ami körülvette őket.

Méghozzá nem önmagukban.

Hanem azzal, amit együttesen képviseltek. Eszébe jutott valami, amit egyszer valakitől hallott. Egy náci semmit sem ér, negyven már kellemetlen, negyvenezer pedig majdnem leigázta Európát.

Pillantása az erdő talajára siklott. Semmiféle aljnövényzet nem nőtt ki a földből. A szimbolizmus ismét csak kézenfekvő volt. Mintha Hitlernek még az árnyékában sem virulhatna semmi.

A kamerák felé fordult.

– Mondani szeretnék valamit.

A riporterek köréje sereglettek.

– Az ellenfelem szereti azt kiabálni, hogy Vissza a jövőbe. Igaz, hogy aktívan nem teszi magáévá a múltat, és nem is hirdeti annak alapelveit. Ő csak annyit tesz, hogy lépten-nyomon emlékeztet rá bennünket. Szereti örökösen megerősíteni a német nacionalizmust. Azt mondja, hogy az identitásunk csak a határaink között érvényes. Én ezzel határozottan nem értek egyet.

Ezzel a vádló hangnemmel kiszámított kockázatot vállalt. De ahogy politikai tanácsadói újra és újra beszámoltak róla, Pohl kampánya Németország öregedőben lévő népességétől függött. Támogatóinak többsége hatvanéves vagy annál idősebb volt. Maga Pohl hetven felé járt, ő pedig már majdnem hetvenöt volt. A sajtó udvariasan a tapasztalat csatája címkét aggatta a hatalomért folytatott versengésükre. Ami azt jelenti, hogy öregek, csak szebben kifejezve. Az ő bázisa azonban érdekes módon jobbára fiatalokból, nőkből és felsőfokú végzettségűekből tevődött össze. A másik alapvető különbség kettőjük között: ő katolikus, a férfi viszont protestáns – márpedig a vallás nagyon is sokat jelentett a német szavazók számára.

– Azt akarja mondani, hogy Pohl túlságosan szélsőjobbos? – kérdezte az egyik riporter.

– Azt akarom mondani, hogy túlságosan biztos abban, hogy mi sújtja ezt az országot. Úgy véli, hogy a bajok gyökere a bevándorlás, hogy az egységesítés tönkretette a gazdaságot. – Rámosolygott a sajtóra. – A sokféleség jó dolog. Mindenki számára.

Favágókat pillantott meg, akik a vörösfenyő felé tartottak, láncfűrésszel a kezükben.

Figyelme ismét a sajtó felé fordult.

– Akadnak problémáink. Ez nem is kérdés. A politikai pártjaink gyengülnek. A szakszervezetek a háttérbe szorulnak. A templomba járók száma csökken. Mi vagyunk a világ második legnagyobb exportőre, de az összes ipari ország közül nálunk a legmagasabb a munkabérköltség. A pesszimizmus már-már betegséggé vált, és megbénítja a vágyainkat. Az ellenfelem semmit sem tud felmutatni, amivel enyhíteni lehetne ezeken a bajokon. Inkább felhasználja őket, és megelégszik azzal, hogy az ország népe dühös és zavarodott.

Észrevette, hogy a favágók elhelyezkednek a fa előtt. Feléje néztek, nyilván arra vártak, hogy befejezze.

– Keine Experimente. Semmi kísérletezgetés. Ez az én motívumom. A Vissza a jövőbe nem egyéb olyan tervezetnél, amely csak még több problémát okoz. Az én vízióm előremutat.

Intett a favágóknak.

Láncfűrészek éledtek fel üvöltve, pengék martak a fába.

Elképzelte a nyolcvan évvel ezelőtti jelenetet, amikor lelkes tekintetű fiatalok szinte vallásos áhítattal ültették el a csemetéket, egy olyan ember előtt tisztelegve, akit istennek tartottak, egy olyan eszmét respektálva, amelyet egyikük sem értett.

Kamerák rögzítették az akciót, ahogy az elöregedett fát megtámadták.

Az egyik fűrész megbillent, mert a lánc megszorult a fában. A favágó addig ráncigálta, amíg a penge ki nem szabadult, aztán folytatta a rohamot. A kancellár elmosolyodott a szívós öreg fán, és megint Theodor Pohl gyűlöletről szóló finom üzenete jutott eszébe.

És remélte, hogy a német nép hasonlóképpen ellenálló.

HETEDIK FEJEZET

Cotton a helikopter hátsó kabinjában ült Cassiopeiával és Danny Danielsszel. Lengyelország fölött repültek Németország felé. Mindegyikük zártláncúra állított fejhallgatót viselt, hogy senki más ne hallja a beszélgetésüket.

– Theodor Pohl hat ciklust szolgált le a Bundestagban – mondta Danny. – Hessen tartományból származik. Van ott egy Löwenberg nevű nagy birtoka.

Cotton hang nélkül elvégezte a fordítást. Oroszlánhegy.

– Állítólag buzgó antikommunista. Nekem azért vannak kétségeim. Három évvel ezelőttig nem tartották használható jelöltnek a kancellárságra, de akkor a pártja annyira megerősödött, hogy a Bundestag csaknem egynegyedét az ellenőrzése alá vonta.

– Akinek pedig ekkora szava van a nemzetgyűlésben, azzal számolni kell – tette hozzá Cotton.

Danny bólintott.

– Egy demagóg hangján szól egy próféta képével, és a szavai rezonálnak. Egy populista. Vegytisztán és egyszerűen a xenofób félelmekre játszik rá. Kihasználja az új jobboldalt, ugyanakkor megtartja a távolságot a fanatikus elemektől. Németországban a bevándorlás kényes téma, ő mégis előszeretettel piszkálja ezt a nyílt ideget. Ez nem nácipártolás vagy ilyesmi. Csak egy szimpla nacionalista motívum.

Amiben volt valami.

Cotton tudta, hogy a német törvények minden olyan politikai párt működését tiltják, amelyek erőszakot hirdetnek. Tilos a náci karlendítés és a horogkereszt. Minden, ami akár csak utal is a korábbi Harmadik Birodalomra. Ám ez nem jelenti azt, hogy ezek az eszmék nem élnek tovább.

Egy régi mondás jutott az eszébe.

Ne szólj szám, nem fáj fejem.

– Az új jobboldal mindenütt megerősödőben van Európában – mondta Danny. – Még a te fogadott hazádban is.

Cotton ismerte Dánia politikai életét, az ország bevándorlásellenes törvényei Európa legszigorúbbjai közé tartoztak. A bölcsőtől a sírig tartó jóléti rendszere a legjobbak egyike volt, így aztán az ottani konzervatívok könnyen prédikálhattak az izolacionizmusról. Már-már lehetetlenség volt menedékjogot kérni, tartózkodási engedélyt kapni, vagy szociális segélyért folyamodni. Még az ő tartózkodási engedélyére is csak ideiglenes pecsétet nyomtak, és bármikor azonnali hatállyal visszavonhatták.

– Ahogy már mondtam – folytatta Danny –, a német választások után az európai parlamenti választások jönnek. Az pedig kontinensméretű voksolás. Reális a félelem, hogy az új jobboldal átveheti az Európai Parlament irányítását. Már évek óta ebbe az irányba tartanak. Rájöttek, hogy az EU-tól nem tudnak megszabadulni, hiába szeretnének. Túlságosan bebetonozódott. Egyenként sem tudnak kiválni, egyik ország a másik után. Isten a tanú rá, hogy Anglia bebizonyította, ez ostobaság. Ezért hát úgy döntöttek, hogy belülről fogják alapjaiban megváltoztatni a dolgokat. Ehhez viszont voksokra van szükségük az Európa Parlamentben. És most azon vannak, hogy ezeket megszerezzék.

Cotton az utóbbi években szakított rá időt, hogy megismerkedjen az EU-val. Már a kezdetektől fogva kísérleti jellegű volt a dolog. 1957-ben huszonnyolc országot boronált össze a Római szerződés, hogy a közös valuta, a szabadkereskedelem és a nyitott határok révén olyan szoros kötelékek szövődjenek közöttük, hogy az egymással való háború többé szóba se jöhessen. Az egésznek a nacionalizmus leszerelése volt a lényege. Öt évvel ezelőtt az európai választások utolsó fordulójában a szavazóknak mindössze 40 százaléka vett részt. Nem jó. Sajnálatos módon Európa-szerte sok centristább pártból hiányzott a fiatalosság, az életerő és az energia ahhoz, hogy versenyre keljenek az új jobboldal izgalmi állapotával. És aki az európai parlementi mandátumok legalább egyharmadával rendelkezik, az életbevágó kinevezéseket akadályozhat meg, irányelveket húzhat keresztül, és keményvonalasokat nyomhat be kulcspozíciókba, amivel kismillió dologra lehet befolyása, többek közt a kereskedelemre és a bevándorlásra. Az sem segített a dolgon, hogy a nyugat-európai országok továbbra is hadilábon állnak az EU legújabb tagjaival… csupa keleti, volt szovjet szatellitországgal… amelyek olcsó munkaerővel és alacsony adókkal elcsábították nyugatról a munkát és az ipart.

Újabb csatározás kelet és nyugat között.

Amelyben a nyugat állt vesztésre.

– Theodor Pohl remekül lovagolja meg a haragot – mondta Danny. – Macherként állítja be magát. A tettek embereként. És sajnos az is. El tud intézni dolgokat. Marie Eisenhuth inkább seher. Egy látnok.

– Csak nem kétnyelvű vagy – cukkolta Cassiopeia.

– Bizony, vannak olyan pillanatok. Négy dolog azonban veszélyessé teszi Pohlt. Okos. Nem buta. Határozott. És ami a legfőbb, olyan ékesszólóan tudja kifejezni magát, hogy mások könnyűszerrel egyetértenek vele. Nacionalista eszméi Németország-szerte kezdenek széles körben elfogadottá válni. A pártja stabil helyet szerezhet a Bundestagban.

A helikopter továbbra is nyugatnak tartott, sima útja volt a délutáni levegőben. Mintha még Cassiopeiát sem zavarta volna a repülés. Megtudták, hogy az Airvan úgy csapódott az erdőbe, hogy a földön senki sem sérült meg.

– Mintha minden egyes európai országnak meglenne a maga karizmatikus új-jobboldali személyisége – folytatta Danny. – A maga Theodor Pohlja, aki az ultrakonzervativizmus lángját táplálja, és félelmet szít. A német rendszer még égetőbbé teszi a problémát. Mivel ilyen sok a politikai párt, kétséges, hogy bárki is megszerzi majd a többséget. Úgyhogy egy koalíció fog kormányozni. Pohl máris szövetséget kötött a kereszténydemokratákkal és szabaddemokratákkal, ami elegendő ahhoz, hogy kancellár legyen. Ehhez azonban az előttünk álló választásokon neki és a párjának is több szavazatot kell kapnia Marie Eisenhuthnál és a pártjánál. A politikai partnerei kivárják, hogyan szavaznak majd az emberek, és csak utána véglegesítik a szövetségüket. Jobb felé akarnak elmozdulni, ugyanakkor abban is biztosak akarnak lenni, hogy abba az irányba kell.

– Felteszem, Eisenhuth is hasonló dilemma előtt áll – mondta Cassiopeia. – Ha ő győzedelmeskedik, a többi párt mögéje sorakozik fel?

– Pontosan.

– És nekünk mi közünk van ehhez? – kérdezte Cotton.

– Nyakunkon a választások. Mostantól számítva alig valamivel több mint hatvan nap múlva. Három héttel ezelőtt Eisenhuth kancellár kapott egy e-mailt. – Danny habozott. – Utána pedig még kettőt. Állítólag mindet egy Gerhard Schüb nevű embertől. A mondanivalója felkeltette a kancellár érdeklődését, így aztán múlt péntekre megszerveztek egy találkozót, amelyen egy dokumentumcsomagot kézbesítettek a kancellár képviselőjének. A futár Hanna Cress volt, az a nő, akit letartóztattak, aztán meggyilkoltak. És van itt még valami, ami tovább borzolja a kedélyeket. Gerhard Schübbel egyszer már tulajdonképpen felvettük a kapcsolatot. Jonathan Wyatten keresztül.

Cotton ismerte ezt a nevet.

Egy korábbi amerikai operatív hírszerző tiszt. Soha nem volt a barátja. Sőt egy ideig az ellensége volt. De végül aztán Kanadában egy szigeten szemtől szembe kerültek egymással, és rendezték a nézeteltéréseiket.

– Pár éve, közvetlenül a sok kellemetlenség előtt, amivel az ellenem elkövetett New York-i merényletkísérlet járt – mondta Danny –, Wyattnek Chilében meggyűlt a baja egy Gerhard Schüb nevű emberrel. Jelentést írt a történtekről. Amikor Eisenhuth kancellár említést tett nekem a problémájáról, megkérdezte, tudunk-e valamit Schübről. Stephanie révén utánaérdeklődtem, és ő mesélt nekem Chiléről. Állítólag, Wyatt szerint, Schüb ott öngyilkos lett.

– Wyatt egy elszabadult hajóágyú – mondta Cotton. – Mindig is az volt. Azt akarod mondani, hogy hazudott a jelentésében?

Danny megrázta a fejét.

– Valószínűbb, hogy átverték. Szerintünk elhitették vele, hogy Schüb meghalt. Nálam van a jelentése. – Danny az órájára pillantott. – Van még vagy fél óránk. Mielőtt leszállunk, mindkettőtöknek el kell olvasnotok azt is, meg még valamit abból, amit a múlt pénteken kézbesített Hanna Cress.

Danny benyúlt a zakójába, elővett néhány papírlapot, és odaadta nekik.

Együtt kezdték el olvasni.

NYOLCADIK FEJEZET

1945. április 30. A Führer hangulata hatványozottan megromlott tegnap óta, amikor a tábornokai közölték vele, hogy Berlin elveszett, a 11. páncéloshadsereg ellentámadását pedig, amelyről azt hitte, hogy majd megmenti a Birodalmat, meg sem indították. Feldühödött, amikor megtudta, hogy Himmler a saját szakállára béketárgyalásokat folytat a szövetségesekkel. Emiatt az akció miatt mindent gyanakvással fogadott, ami az SS-szel kapcsolatos, még a bunkerben kiosztott cianidkapszulákat is.

– Ezek hamisítványok – üvöltötte Hitler. – Az a csirketenyésztő Himmler azt akarja, hogy élve fogjanak el az oroszok, és úgy mutogassanak, mint valami bestiát az állatkertben.

Megtapogatta az egyik kapszulát, és kijelentette, hogy az nem egyéb nyugtatónál.

– Virágzik a rosszindulat – panaszolta.

Hogy a méregről megbizonyosodjon, késő délelőtt fölment a felszínre, és végignézte, ahogy a kapszulát beadják kedvenc német juhászának. A kutya gyorsan kimúlt, és ez a körülmény mintha elégedettséggel töltötte volna el. A Führer ezután újra lement a bunkerbe, és két személyi titkárnőjének azzal a megjegyzéssel osztott ki egy-egy méregkapszulát, hogy bárcsak szebb búcsúajándékkal szolgálhatna. Azok megköszönték a kedvességét, ő pedig megdicsérte a szolgálatukat, mondván, bárcsak a tábornokai lettek volna ilyen hűségesek.

Korábban, hajnali kettő felé mindenkit a bunkerbe hívattak: tiszteket, nőket és férfiakat. Hitler Bormann oldalán jelent meg. Szemében az utóbbi idők ködös tekintetével, izzadt homlokába tapadt hajtinccsel, fájdalmasnak tetsző görnyedtséggel csoszogott. A vállát korpa pettyezte vastagon, akár a por. Teste jobb fele kontrollálhatatlanul remegett. A német nép elcsodálkozna, ha ilyen megrendült állapotban látná a fővezérét. Sorba rendeződtünk, a Führer pedig elindult, hogy mindannyiunkkal kezet rázzon. A szájából kicsordult a nyál. Bormann némán figyelt. Hallottam, hogy Hitler távoztában azt motyogja: „Alles in Ordnung”. Minden rendben.

Mindannyian éreztük, hogy közel a vég. Ez az ember, aki a személyisége puszta erejénél fogva ennyire mindenestül uralkodott egy nemzeten, most arra készült, hogy véget vessen az életének. Annyira megkönnyebbültünk, hogy felrohantunk a földszintre, és táncmulatságot rendeztünk a kancellária étkezdéjében. Magasrangú tisztek, akik néhány napja még csak azt sem vették volna észre, hogy a világon vagyunk, most a kezünket rázták, és nyíltan beszéltek előttünk. Mindenki ráébredt, hogy a háború utáni Németország gyökeresen más lesz. Nem csupán az emberekben fog lejátszódni visszarendeződés, hanem a társadalmi rend tekintetében is. A táncmulatságon résztvevők mindegyike felfogni látszott ezt a realitást, én pedig nagy élvezettel figyeltem, ahogy az egók szétporladnak.

Délre már nem jó hírek érkeztek. Az orosz csapatok részben elfoglalták a kancelláriát. A Tiergartent bevették. A Potsdamer Platz és a Weidendammer híd elesett. Hitler érzelemmentesen fogadta az értesülést. Délután kettőkor a titkárnőivel és a szakácsával együtt megebédelt. Felesége, Eva, aki normális körülmények között Hitlerrel étkezett, nem ebédelt velük. Alig egy napja házasodtak össze, így Hitler mellől való elmaradása feltűnt. Micsoda egy furcsa esküvő. Az a felszínről beszűrődő csatazaj. Azok a hideg, szürke betonfalak. Az a nyirkos penészszag, ami mindent beszennyezett a bezártság bűzével. Mindketten kijelentették, hogy színtiszta árja származásúak, és mindenféle örökletes betegségtől mentesek. Goebbels és Bormann töltötte be a hivatalos tanúk szerepét. A menyasszony és a vőlegény alig mosolygott, miközben kölcsönösen fogadalmat tettek. Fura beteljesülés a megsemmisítő kudarc közepette.

Ebéd után Hitler és felesége együtt jelent meg, és újra mindenkit egybehívtak. Újabb búcsúra került sor kevés érzelemmel, majd a Führer és Eva Braun visszatért magánszállásukra. Néhány ember kivételével mindenkit elbocsátottak. Percekkel később egyetlen pisztolylövés hallatszott.

Cotton felnézett az oldalakból.

A helikopter egyre csak kerepelt nyugat felé.

– Ebben semmi újdonság sincs. Már korábban is olvastam hasonló beszámolókat. Eva Braun szétharapott egy cianidkapszulát, Hitler pedig főbe lőtte magát. A holttestüket felvitték a felszínre, ott elégették, aztán eltemették őket. Az oroszok megtalálták a tetemeket, de senkinek sem árulták el, és a maradványokat magukkal vitték Moszkvába. Sztálin azt akarta, hogy a szövetségesek azt higgyék, Hitler még életben van. Ezzel tartott mindenkit sakkban, és ezzel igazolta Kelet-Európa megszállását. Az 1990-es években, a Szovjetunió összeomlása után az összes részlet napvilágra került, amikor megnyitották az archívumokat. – Feltartotta a papírlapokat. – Ez viszont első kézből való információnak tűnik. Honnan való?

Danny megvonta a vállát.

– Moszkvából. Azokból a régi szovjet archívumokból. A történészek már régóta úgy vélték, hogy volt egy szovjet kém a Führerbunkerben. Még Hitler is ezt hitte.

Cotton ismerte das Leck meséjét. A szivárogtatóét. Számos nevet társítottak hozzá, hasonlóan ahhoz a spekulációhoz, hogy a Watergate-botrány idején ki lehetett az a Mély Torok. Az a rejtély már megoldódott. Das Leck kiléte viszont továbbra is ismeretlen.

– Olvasd csak tovább – mondta Danny.

A lövés után elsőként Bormann lépett a szobába. A cianid szaga csípte a szemét, ezért néhány másodpercre kénytelen volt visszahúzódni, amíg ki nem tisztult a levegő. Hitler a kanapé bal oldalán hevert elterülve, a koponyájában ezüstmárkányi golyó ütötte lyuk. Eva Braun a kanapé jobb oldalán feküdt. A szomszédos asztalról leesett egy tulipánokkal és fehér nárciszokkal teli váza, amelyből víz löttyent a nő kék ruhájára, foltot ejtve a combjain. Vérnek nem volt rajta nyoma, csak az ajkát pöttyözték egy üvegampulla maradványai. Kerítettek egy gyapjútakarót, és Hitler testét abba göngyölték. A hullát Linge, a Führer inasa, és dr. Stumpfegger cipelte fel a felszínre. Bormann egy pokrócba bugyolálta Eva Braun maradványait. A holttestet a vállára vette, és kivitte a szobából. Az egyik őr rászólt, mire ő megállt az átjáróban. Rövid vitára került sor, majd Bormann a szomszédos előszobába fektette a testet. Lerendezte az őrt, aztán visszatért, és Eva Braun holttestét átadta Kempkának, aki továbbadta Günschének, aki aztán átadta egy SS-tisztnek, aki felcipelte a kancellária kertjébe.

A két holttestet egymás mellé fektették, és lelocsolták őket benzinnel. A távolban orosz ágyúk dörögtek, és valaki megemlítette, hogy Ivánék már nem egészen kétszáz méternyire, a Stadtmitte U-Bahn állomás közelében vannak. Bomba robbant, ami a gyászolókat egy közeli veranda menedékébe űzte. Bormann, Burgdorf, Goebbels, Günsche, Linge és Kempka mind ott volt. Én a bunkerbe vezető ajtóból néztem őket. Günsche benzinbe mártott egy rongyot, meggyújtotta, aztán az égő kanócot a holttestekre hajította. Lángnyelvek csaptak fel. Mindenki vigyázzban állva tisztelgett, aztán visszavonultak. Én húzódtam vissza utoljára. Mielőtt becsuktam volna az ajtót, egy pillanatra megálltam, és a lángokat figyeltem. Folyton egy gondolat motoszkált a fejemben. Egy apróság, amely arra késztetett, hogy soha ne feledjem el. Amikor Eva Braun holttestét lefektették, a kék ruhája már nem volt vizes.

– Ezt most hallom először – mondta Cassiopeia. – Olvastam Trevor-Ropertől a Hitler utolsó napjait, és más alapvető beszámolókat is. De soha egyikük sem említett ehhez hasonlót Eva Braunnal kapcsolatban.

– A német szakértők egyetértenek veled – mondta Danny. – Ez új információ, állítólag attól a szovjet kémtől származik, aki ott volt. Amit most olvastok, az az eredeti szovjet jelentés angol fordítása. Hanna Cress egy dokumentummásolatokkal teli borítékot kézbesített, amelyek mindegyike a szovjet címeres bélyegzőt viselte. De most jön az igazán lenyűgöző rész. Azokat a dokumentumokat múlt pénteken kézbesítették. Viszont ugyanennek az információnak a Jonathan Wyatt által leírt összefoglalója szerepel az ő évekkel ezelőtti, Washingtonnak leadott jelentésében, amely a Chilében történtekről szól. Csaknem megegyezik az információ, ami arra enged következtetni, hogy ő is ugyanezt a beszámolót olvashatta. És állítólag egy Gerhard Schüb nevű ember beszélt neki róla.

Cotton összerakta a darabkákat, és meglengette a papírlapokat.

– Gondolod, hogy Schüb volt das Leck? Hogy ezt ő írta?

Danny vállat vont.

– Nem tudjuk, mit gondoljunk. Csak annyit tudunk, hogy egy első kézből származó beszámoló most már másodjára bukkant fel, két különböző kontinensen, a közös nevező pedig egy Gerhard Schüb nevű ember.

El kellett ismerni. Ez túl sok véletlen egybeesés volt.

– Eisenhuth kancellár megkért, hogy a nevében beszéljek Hanna Cress-szel, és derítsem ki, amit tudok. Fű alatt akarta tartani a dolgot, és nem akarta a saját embereire bízni. Megpróbáltam kikérdezni Cresst, de nem sok mindent mondott. Csak amit az előbb elmondtam nektek. Viszont mielőtt meghalt, kimondott egy szót. Azt, hogy Kaiser. Mondanom sem kell, hogy ez az egész már meghaladta az én kompetenciámat, ezért úgy döntöttem, hogy bevonom a szakértőket.

Ami magyarázatot adott arra, hogy vasárnap miért bukkant fel Koppenhágában, most meg itt.

– Szerinted Eva Braun túlélte a bunkert? – kérdezte Cotton. – Hogy valahogy elmenekült?

– Mi az ördögért is ne? – felelte Danny. – Senkinek sejtelme sincs róla, hogy mi történt abban a bunkerben. Azok, akik ott voltak, a háború után mind ellentmondtak egymásnak a vallomásaikban. Nincs az az orvos szakértői vizsgálat, ami bármit is bizonyíthatna. Nincsenek holttestek. Nincs semmi. A szovjetek totálisan beszennyeztek mindenféle bizonyítékot, ami ott lehetett. És gondolj csak bele. Braun 1945. április 15-én tért vissza Berlinbe. Hitler előtte délre küldte őt, az Alpok biztonságába. Mindig is azt feltételezték, hogy szerelemből és hűségből tért vissza. Valójában ez volt minden idők egyik leghülyébb húzása. Az orosz hadsereg már közel járt, a város az elfoglalás szélén állt. Ő meg egyenesen visszasétált a darázsfészekbe? A csaknem biztos halálba vagy fogságba? Hitler iránti szerelemből és hűségből?

Cottonnak el kellett ismernie, ez valószínűtlenül hangzott. De akkor is.

– Mi az, amit nem mondasz el nekünk?

– Tudom, hogy ez most őrültségnek fog hangzani, de a Hanna Cress által kézbesített információ azt is tartalmazza, hogy Eva Braun esetleg terhes volt. Állítólag azért jött vissza, hogy a Hitlerrel való törvényes házassággal legitimálja a gyerekét.

– Ez őrültség – mondta Cassiopeia.

– Lehet, de a Cress által kézbesített információ úgy szól, hogy Braun és Bormann parancsot kapott a bunker elhagyására. Nekik kellett gondoskodniuk róla, hogy a Führer gyereke életben maradjon.

– Miért nem maga Hitler ment el? – kérdezte Cassiopeia.

Danny megvonta a vállát.

– Fogalmam sincs. Ahogy a kézbesített anyagokban sincs rá semmiféle magyarázat.

– Megszületett az a gyerek? – kérdezte Cassiopeia.

– Nem tudjuk. A rendelkezésünkre álló információ erről hallgat. De itt van ez.

Danny egy összehajtogatott papírdarabot vett ki a zsebéből, és átadta Cottonnak. Az széthajtogatta.

Cassiopeiával együtt szemügyre vették az információt.

– Ez Theodor Pohl születési anyakönyvi kivonata – mondta Danny. – Állítólag Hessenben született 1952. december 23-án, Wilfrid és Cornelia Pohl gyermekeként. Tegnap néhány szakértő suttyomban megvizsgálta az adatokat. Vannak ellentmondások. Esetleges hamisítások. Lehet, hogy nem is ott született.

– Mennyi idős Pohl? – kérdezte Cassiopeia.

– Az életrajza szerint hatvankilenc.

– Szóval akkor nem arról van szó, hogy Theodor Pohl Hitler gyereke lenne – mondta Cassiopeia.

Danny megrázta a fejét.

– Egyáltalán nem. De a rendelkezésünkre álló információk alapján akár Martin Bormann fia is lehet, aki majdnem egy évtizeddel a háború után született.

Cotton már látta, mi következik ebből.

– Ezzel Eisenhuth és a pártja megnyerheti a választásokat.

Danny bólintott.

– Pontosan. Most már tudjátok, hogy miért érdekli annyira a dolog.

– Felfogtam – felelte Cotton. – De az egész egy kissé erőltetett.

– Talán nem az, ha ismét csak figyelembe vesszük, hogy mi történt Chilében pár évvel ezelőtt. Úgy tűnik, Jonathan Wyattnek nem semmi élményben volt része. A jelentésében egy udvarházról beszél, amely teli van náci csecsebecsékkel, a ház alatt két koporsóval, bennük állítólag Braunnal és Bormann-nal, aztán ott van még Gerhard Schüb és egy másik amerikai ügynök, Christopher Combs halála meg egy rakás náci arany. Ahogy írja, hat raklapnyi, öt láb magasan megrakva. Stephanie szerint nemigen lehetett figyelmen kívül hagyni az információt, úgyhogy odaküldtek egy csapatot nyomozni, és ők pontosan ott találták meg a házat, ahol Wyatt mondta. Állítólag Schüb fivéréé volt. Ez nem igaz. Egy Ecuadorban élő idősebb házaspáré volt. Nemrégiben porig égett. Egy morzsányi sem maradt belőle, csak hamu. Semmi sem volt benne, amiről Wyatt beszámolt.