ASZLÁNYI KÁROLY

BRENTFORD RENDET CSINÁL

Olcsó eKönyvtár

Klasszikusok ekönyvben a legjobb áron

olcsoekonyvtar.hu

Tartalom

ELSŐ RÉSZ: Brentford egyedül

A végzetes út.

A halál: számokban.

Egy rövid, de hosszú éjszaka.

A magány, mint szempont.

Ami Brentford előtt volt.

Beszélgetés.

A sziamangok gondolkodnak.

Tóparti parlament.

Brentford rendezi a gondolatait.

Brentford a magányt választja.

Moaka hűtlensége.

MÁSODIK RÉSZ: Brentford, a sziamangok Főnöke

Találkozás a dzsungelban.

Brentford nagy győzelme és kis elmélete.

Komoly eredmény.

Küzdelem a Végzet ellen.

Brentford rendet csinál.

P’kami kalandja.

A gondolat.

Brentford ügyessége.

A sziamangok történelme.

A büntetés.

Szervezkedés.

Moaka és Szi-Huhu.

A rajongók.

A kelepce.

A dammamadai csata.

Győzelem.

Összetartás és erő.

HARMADIK RÉSZ: A Sziamang birodalom

A Fekete Rémek.

Egy balhit születése.

Az indulás.

Szörnyű éjszaka.

A Bengzz-féle összeesküvés.

A félelem bilincsei.

Száz bolond egyet csinál.

Abongo.

Nagy harc.

Győzelem és halál.

A dzsungel szíve.

Védtelenül.

Tíz perc.

Az Édenkertnek egy korai sugára...

Láz.

NEGYEDIK RÉSZ: A Brentford-legenda

A miszióstelep.

Van Whool véleménye.

Bizonyos kérdések tisztázódnak.

Tiszta ágy.

Elv és nő.

A láp meséi.

Az ellobbanó láng.

Éjszaka.

Szavak a viharban.

A Brentford-legenda. (Függelék.)

Források és tudnivalók.

Az itt következő különös, de teljes egészében való történetet természetesen nem Charles X. Brentfordtól tudjuk, hanem a Palembangi Levéltárban található feljegyzésekből, amelyek C. B. B. 1936. szám alatt iktattattak s amelyeket részint kihallgatott bennszülöttek vallomásai, részint Brentford sajátkezű jegyzetei, harmadsorban pedig, Van Whool kisasszony emlékiratai alapján állított össze Voorhoff lelkész. Brentford kézírását családja, – a Smither F. Low iroda tanusága szerint – hitelesnek ismerte el. Természetesen akkor, amikor a történetet feldolgoztuk, sokszor voltunk a saját eszünkre utalva; de ez egyrészt nem is olyan megvetendő fórum; másrészt pedig kérjük a tudományos kritikát, ne essen abba a hibába, hogy a következtetést a képzelődéssel tévessze össze.

Maga Brentford többször is használta feljegyzéseiben a „sziamangizmus” kifejezést, amely formailag a „humanizmus”-ra emlékeztet, de egyben kitűnő példa arra, miként veszti el az efajta fogalom közönséges és általános érvényét, mihelyt az embereknek (vagy majmoknak) csak egy bizonyos részére vonatkoztatjuk. Abból, hogy Brentford nem – például – antropomorfizmust, hanem kifejezetten és ismételten sziamangizmust mondott – számunkra teljesen érthető mindaz, ami történt. (C. J. Brentford politikai felfogására vonatkozóan adatokat találtunk még feleségéhez, Mrs. Brentfordhoz írt 1934-35-beli három levelében is, amelyek a Hátsó-Indiai Társaság birtokában vannak.)

Meg kell még jegyeznünk – végül, – hogy a sziamangok, a közfelfogás szerint tunya, közönyös és cseppet sem vállalkozó szellemű népség. Ez egyrészt megmagyarázza Brentford igyekezetét, másrészt bámulatraméltóvá teszi a köztük elért sikereit.

A sziamangok, (Hylobates syndactilus F. Cuv.) tudvalevően a nagy és hosszúkarú gibbon-családhoz tartoznak. Az antropomorf-majmoknak ez a negyedik s legkisebb alkatú csoportja a gorillák méltósága, a csimpánzok humora és derűs életfelfogása s az orangután mélyreható pesszimizmusa mellett a szürkeséget, kispolgári opportunizmust, gyakran alattomos gyűlöletet képviseli. Ennél a fajtánál találjuk először a hipokrizis és megalkuvás első jeleit, amit az is bizonyít, hogy az emberszabású majmok között egyedül a gibbon képes társaséletre.

Ha még azt a néhány közkeletű igazságot elmondjuk a sziamangokról, hogy: 18 dorsolumbál csigolyájuk, 13 pár bordájuk s – ellentétben a többi gibbonnal – gégezacskójuk van, viszont farkuk és pofazacskójuk nincsen: akkor az olvasó már szinte többet tud róluk, mint Brentford tudott, amikor közéjük került.

1937.

A szerző.

ELSŐ RÉSZ:
Brentford egyedül

A végzetes út.

Charles X. Brentford 1900-ban született, Quebeckben. Büszkén vallotta magát kanadainak, bár 1923 tavaszán Londonban telepedett le s az Ausztrál Légitársaság alkalmazásába lépett. 1929-ig hét próbaúton vett részt, amelyek közül egynek igen nagy visszhangja volt szakkörökben és a világsajtóban egyaránt. 1930-ban megnősült, feleségül vette Sir Malcolm Imberley második lányát, Valériát. Házasságuk boldog volt s így csakhamar unalmassá vált. 1935 decemberétől kezdve különváltan éltek; válókeresetet azonban egyik fél sem indított a másik ellen. Ettől kezdve Charles X. Brentford megváltozott. Visszatért első foglakozásához s belépett a Királyi Navigációs Társaság Vizsgálati Osztályának vezetőségébe, ahol is meglehetősen nyugtalanul viselkedett s több balul sikerült vállalkozás értelmi szerzőjeként emlegették.

Azonkívül – amire multjában nem volt példa – olvasni kezdett. Sokáig habozott Montaigne és Pascal, majd Mr. Shaw és Mr. Chesterton között és végül Galsworthy mellett döntött. Galsworthy – csodálatosképpen – Brentfordban azt a hangulatot ébresztette fel, amelyikre hajlamos volt. Nem lévén módszeres gondolkodó, valahányszor a mellét beborító dús, aranyvörös szőrzetre esett a pillantása, mindig eszébe jutott ír és angol őseinek hosszú sora, ami erővel és büszkeséggel töltötte el. Társaságban Caesarról, Mussoliniről, Napoleonról és Goethéről beszélt volna, de egyáltalán nem járt társaságba, mert, mint mondotta, a szalónok „lefékezik” őt. Az igazság az volt, hogy félt a véletlentől, amely feleségével bármikor összehozhatta volna ezekben a szalónokban. Bátor ember létére joggal félt az olyan helyzetektől, ahol merészségének nem juthatott szerep s amelyekben akaratát egészben „lefékezik”.

1936 tavaszán felvetette a Manila-London távrepülés eszméjét. Június hetedikén a gép – a hárommotoros, 1220 lóerős „Wales” – már Manilában volt. Tizennegyedikén indult el Brentford onnan, Walker százados kíséretében. Az első állomás Szingapur lett volna. Az időjárás kedvezett.

Egy darabig jól ment minden; de a Natuna-szigetek felett hallatlanul erős délnyugati szél kapta hátba őket, amely Holland-Borneo felé sodorta a gépet. A szelet minden magasságban megtalálták s a legkisebb sebessége is 70 km. volt óránkint. Brentford navigációs sikerei inkább a makacsságának, mint tudásának voltak köszönhetők; de az eltérés olyan méretű volt, hogy ezúttal már elszánta magát a Palembang-ban való leszállásra. Szingkep és Dsalba magasságában azonban elkerültek a szél útjából s Brentford, Walker minden rábeszélése ellenére, északnak fordult, mert estére Szingapurba akart érni. Déltájban Szumátra keleti partjai felett suhant a „Wales”, de Brentfordnak az a törekvése, hogy beálljon az északkeleti irányba, nem sikerült egy helyi orkán miatt, amit Ringat felé kellett megkerülniök. Félhárom lehetett, amikor 700 méter magasságban, a két szélső motor leállt. Brentford észak-északnyugati irányban, az erdőség közepén, elég sok négyzetmérföldnyi kiterjedésű tiszta tótükröt látott csillogni és megfordította a gépet. Ugyanakkor lebukott s az egyetlen motor az esés következtében túltúrázott, – a gép megbillent. Walker felordított, de Brentford, kifelé lógva az ülésről, mosolyogni tudott, – hogy saját, pillanatnyi ostobaságán, avagy Walker ijedelmén mosolygott-e, az nem is lényeges – tény az, hogy a gép, a túlterhelés következtében jobbszárnyára billent és csúszni kezdett. Walker – szerencsétlenségére – félrelökte Brentfordot s elvette a gázt. Felfogás dolga, hogy melyiküknek volt igaza, – lesiklásra már nem volt elég a magasság, viszont kérdés, hogy Brentford ki tudta volna-e venni a gépet ebből a helyzetből, az egyetlen motorral. A puszta tény az, hogy, amikor a harmadik motor húzóereje is megszűnt, Brentford úgy látta, hogy egytized másodperc alatt a Föld felugrik a gépre és valósággal elnyeli.

Pontosan hallotta és fel is fogta az infernális reccsenést és annak jelentőségét. Walker megmenekült ettől a pillanattól, amennyiben feje a motor alá került és szétlapult. Brentford égő ruhával egy domboldal nedves, dús füvére esett s ez kétszeres szerencse volt. Az esés így nem volt közvetlen s míg legurult, a surlódás elfojtotta a lángokat.

Kisebbfajta idegsokkal állt talpra. Mellette legurult valami, ami sistergett, lángolt és robbant; égő vászondarab szállt a levegőben. Brentford szemei elsötétültek, de ez csak pillanatokig tartott. Akkor felrohant a dombon, hogy kimentse Walkert a lángokból.

A gépet megközelíteni lehetetlenség volt; kiégett volna a szeme, ha megteszi. De ő mégis habozott: hogy megkísérli.

Ugyanakkor azonban észrevette Walker két lábát, amit még nem ért el a tűz; s látta, hogy felsőteste szétlapult az olvadozó motor irtózatos súlya alatt.

Brentford tétova mozdulattal nyúlt a kalapja felé, ami azonban nem volt neki. Végigsímította a homlokát s lehorgasztotta a fejét.

A halál: számokban.

Maga se tudta, milyen sokáig állt így. Nem látott és nem hallott; megbénította az ütés, amelyet a sors mért rá. Walker szörnyű halála, a kiállott izgalom nem volt olyan erős hatással rá, mint az a váratlan tudat, hogy kiesett az ismert, járt, s védett világból s egy ismeretlen, gőzös, mocsaras, mérges pokol közepébe hullott. Fent, ezer méter magasban, hárommotoros gépén tagja volt a civilizációnak, – itt lent már nem. Fent szikratávíró útján élénk kapcsolatban állt a világ repülőtereivel és a sajtóval. Itt lent semmilyen kapcsolatban nem állt semmivel.

Igen, Brentford olyan tisztán látta ezt már a legelső pillanatban, mintha önmagáról olvasna valamit. Brentford mindig is nevezetes volt határozott, világos és érzelmektől mentes okfejtéseiről. Itt állt, lehorgasztott fővel s mire felnézett, már pontosan tudta, hányadán van. Ez a tudata egyszerű tőmondatokban jelentkezett.

– Szumátra közepén vagyok. Szumátrát a „világ állatkertjének” nevezik. Bár meleg van, de a levegő tiszta, mert a szavanák szélén vagyok s legalább ezer méter magasan a tenger színe felett. Palembang legalább hatszáz mérföld távolságra van ide, délkeleti irányban. Lehet, hogy akad néhány ültetvény a dzsungelban, de hetekig kellene kóborolnom, hogy a nyomára akadjak. Kizárt dolog, hogy néhány napon túl életben maradjak, fegyvertelenül.

Ez a gondolat megrázta. A modern ember fegyvertelenül olyan, mint egy magányos baktérium a jeges ürben. Felmászott a dombra, amelyről legurult; s megállt a hárommotoros, hétszázhúsz lóerős „Wales” üszkös roncsa előtt. Lenézett rá. Vörösesszőke bajuszának jobbsarka felhúzódott, szemeiben keserű és elutasító kifejezés jelent meg. Az összeégett és olvadt gépből semmi sem volt használható, legalább is úgy látszott. Még most is forróságot sugárzott magából s a magas fűben vékony, sercegő tűzkígyók futkároztak, amelyek a farkuktól felfelé feketedtek szemlátomást.

Brentford elfordult ettől a siralmas látványtól s a balkönyökéhez nyúlt, ahol szaggató fájdalmat érzett. Az égbolt tiszta kék volt s nagyon-nagyon távolinak látszott az olyan ember számára, aki nemrég még maga is odafent volt.

– Csak semmi zürzavar! – mondta Brentford, mert érezte, hogy gondolatai szokatlanul zürzavaros módon kúsznak egymáson át; és semmitől sem irtózott annyira, mint a zürzavartól. A közte és felesége közt felmerült ellentét is nagyrészt onnan eredt, hogy Brentford megjegyzéseket tett, ha egy harisnya a földön hevert, párja pedig a kereveten. – A rendből fakad a rendszer! – mondogatta sűrűn s ezt a mondatot úgy tekintette, mint saját gyerekét. A családi élet – mondta a Colonial Clubban tartott székfoglaló beszéde során – a családi élet akkor hull szét, ha nincs családfő, vagy van, de nincs tekintélye. Ugyanez áll az államra is!

És most, ezen a dombon, amelyen állt, amelyhez semmi köze sem volt s amelyen nyilván el kell pusztulnia, mindennél tisztábban látta, hogy a Colonial Clubban elmondottak még az egyénre is érvényesek. Válságos pillanatokban minden azon mulik, van-e az embernek önmaga előtt is tekintélye; karban tudja-e tartani saját idegeit?! Egészen bizonyos, hogy Walkernek szebb és könnyebb halál jutott osztályrészül és Szumátra rengetegeiben a fekete párduc aránylag a legopportunusabb ellenfél. De akármilyen parányi törtszám az életbenmaradás százalékos lehetősége, – még mindig több, mint akkor, ha az ember megadja magát. Az ember tehát ne adja meg magát, ez volt az a végső következtetés, amely erőt adott Charles X. Brentfordnak ahhoz, hogy hátat fordítson a fekete hulladéknak s szembenézzen a trópikus szigettel, amely magáhozrántotta őt az égből s most minden bizonnyal megöli.

– – – – – – – – – – – – – – – – – – – – – – – – – – – – – – – – – – – – – – – – – – – – – – – – – – – – – – – – – – – -

A szavanás fennsík lankásan húzódott lefelé s mintegy ötszáz lábnyira sötét és sűrűnek látszó erdőbe olvadt. Ez az erdő, mint fojtogató gyűrű zárta körül a dombokat és messziről kék volt, mint az éjszaka. Brentford úgy találta, hogy sokhelyütt a füvek magasabbak, mint a fák s némely pálmának csak a koronája látszik ki közülük. Szantálfák és tamarix-ligetek igázták le másutt a túlméretezett és erőszakoskodó fűtengert. De a sok pálma, bambusz, magnolia és teacserje mögött fenyegetően, pompázatos egységben és fülledt biztonsággal emelkedett az erdő, amelyen nem látszott rés köröskörül.

Brentford nem lehetett reálpolitikus, egyszerűen azért nem, mert nem volt politikus. De reálpilóta volt, aki sohasem ismerte a szárnyalás lázát és néhány generációval lekéste azt az alkalmat, hogy a repülés újszülött érzését, mint csodát üdvözölhesse. Még csak tehetséges pilóta se volt; bátorság pedig nem kellett a repüléshez, amióta félni se kellett tőle. Persze, trópikus sátorban, egy pohár whisky s egy medveölőpuska között, Brentford is tudomásul vette volna, hogy nincs szebb az olyan pázsitnál, amelyben két ember egymásra állhat és még mindig csak egy parafasisak teteje fog kilátszani. De az adott helyzetben csak arra gondolt, hogy ezek a sűrű füvek és indák eltakarják a közeledő vadállatot s az ember számára éppolyan kívánatosak, mint egy éhes cápákkal teli akvárium. – Egyelőre nem tehetek mást, mint hogy elérem az erdőt és felmászom egy fára, – gondolta. És Brentford gondolatai nem voltak hümgető tekergések egy metafizikai világban, hanem parancsszavak voltak, amelyeknek engedelmeskedett. Elindult az erdő felé.

Egy sor Calophyllum mellett törekedett előre, hajladozó indákra lépett s tenyérnyi, sárga pillangók repdestek a feje körül. Emberi méltóságát eléggé megtépázta ez a félórás út. A papagájok meg se rebbentek a közeledtére s rákiáltottak az ágakról, amelyeken ültek. Embermagasságban pirosló, zsíros és püffedt virágok bámultak az arcába, ragadós tokok nyíltak ki s tépett bőrkabátjára ürítették sárgás-zöld, bűzös tartalmukat. Ez még nem volt életveszély, de kihívás volt, amelyet Brentford nem akart tudomásul venni. Vállába húzott nyakkal sietett előre, dühösen tördelve az indákat, nádat s vékony pálmatörzset, ami útjába került. De ezt is abbahagyta, mert az indák felhorzsolták a tenyerét, sajgó és viszkető sebeket okozva; a nád olyan reccsenéssel törött el, hogy puskaropogásnak tűnt s a pálmacsemeték visszacsapódva arculütötték.

Csak félóra volt s mégis, amikor Brentford elérte az erdőt: más ember volt. A nyugodt, fölényesen magabízó, életveszélyben is méltóságteljes Brentford akkorra dühös, lihegő, keserű és tehetetlen Brentforddá változott. Csodálatosképpen a magány érzete fel sem támadhatott benne abban a lármában, amely az erdőből áramlott.

Csikorgó, recsegő, síró, üvöltő, kacagó, nyávogó, dobogó, bömbölő, ugató, nyüszítő, lelkendező és cserregő hangok bábeli zürzavara csapott ki az erdőből, mint valami túlnagy feszültségű villamos telepből: millió láthatatlan torok alkonyati zürzavara. Brentford tudta, hogy ez az alkonyat nyilván az ő életének is alkonyata egyben s az a furcsa érzése támadt, hogy jó volna, ha minden cél és ok nélkül ő is ordítani kezdene, hogy elbúcsúzzék a világosságtól.

Az erdőből nemcsak hangzavar, hanem végtelenül nehéz, fojtó illat is áradt, amely széles körzetben vált érezhetővé. Ismeretlen virágok erőszakos, szinte obszcén szaga, korhadás, lihegés, hőség, pára– és gyümölcsillat. Brentford nehezen és undorodva szívta be ezt a sajátos, méz– és méregillatú levegőt, de aránylag hamar megszokta. Lába elsüppedt az ingoványban, amely felböfögött a léptei nyomán. Az indák között fel akart kapaszkodni a legközelebbi fára, de nem bírta a tenyere a tüskés, sörtés ágakat. Színes papagájok ugráltak fent, a zsúfolt szövevényben, amely boltívesen borult az alacsonyabb növényzetre. Brentford letépett egy darabot az ingéből, felkapaszkodott – bebugyolált tenyérrel – egy léggyökéren, amely könnyedén ringott a súlya alatt; s végül megpihent egy hosszú és síma ág legvégén, amely elég erős volt, de a levegőbe nyúlt. Itt pillanatnyilag biztonságban érezte magát.

Szuszogva és dörmögve ült itt, egy ágvillának dőlve s maga alá bámult, a földre. Földről persze csak képletesen lehetett szó: ez is olyan sok mindenfélének volt a szövevénye, hogy a szem elfáradt tőle. Korhadt ágak, vízerecske, kuporgó bogarak, levelek, ezer vonal, lap és rejtélyes domborulat: tüskés és tekergő, vagy puha szervezetek, amelyek sziszegve hányódnak, vonszolódnak és ágaskodnak, amíg rájuk nem lép valami.

– Nos, – gondolta Brentford – bele kell nyugodni. Itt nem segít az emberi akarat. A sors így akarta: Walkerra ráesett a motor, énrajtam pedig összemarakodik az őserdő. Rágnak, tépnek, szívnak és taposnak rajtam s a szervezetemben lévő anyagot feldolgozzák. Vajjon ki lesz az angol miniszterelnök Baldwin után?!

Ez persze nem volt fontos és időszerű kérdés, de különös, hogy az ember soha többé nem értesül a politikai hullámzásokról. És különös, hogy egy embert, akinek a neve Charles X. Brentford, ugyanolyan végtelen távolság választ el a szikratávírótól, mint a neandervölgyi őst.

Amint itt kuporgott, mindenáron vissza akart emlékezni arra, mikor és mivel kapcsolatban jutott eszébe előző életében Szumátra? Igen, három nappal ezelőtt, a Manila-i konzulátus térképe fölé hajolva, keresztülhúzta mutatóujját Szumátrán, a Szunda-szorostól Palembangon át, fel az acsinok földjéig. Ha akkor valaki a vállára ütött volna:

– Halló, Brentford, tegyen a belső zsebébe egy revolvert!

Persze, ilyen meglátások nincsenek. Az ember el tudja képzelni, hogy lezuhan, de akkor bizonyosan vagy szörnyethal, vagy pedig zuhanás után a szingapuri közjegyző, Mr. Hall whiskyjét dícséri, két rubber között. Az ember sohase gondol arra, ami történni fog – ezt mondják napjainkban, míg a régiek szerint sohase történik az, amire az ember gondolt. Brentford éhes volt s balra tőle, különös, barnásszürke gyümölcs lógott egy pálmáról, amely az alatta terpeszkedő fa törzsének odvából nőtt ki.

– Eszembe jut, Hayblossom előadása a Voluntarista Klubban – mondta magában elégedetten Brentford s úgy érezte, hogy a gyümölcs azért van ott, mert ő Charles X. Brentford akarta, hogy ott legyen. Letépte a gyümölcsöt s felbontotta, de a belsejéből zöldes por szállt ki és kellemetlen szag áradt. Brentford elejtette a gyümölcsöt, amely tompa zajjal esett le. Ennek eredményeképpen szárnyak csapkodása hallatszott s a már-már lecsendesült dzsungelben gyűrűket vetve terjedt az izgatott lárma, amit egyetlen koppanás indított el.

Brentford szerette volna visszaszívni az egészet; felemelni a gyümölcsöt. Inkább megette volna, semmint hogy felverje a rengeteget, amelyben millió halál közül a fele legalább éjjel alszik. De a lárma lassan alábbhagyott. Tompa röffenések, horkantás, sivítás és szusszanás zavarta fel egyre kisebb és kisebb mértékben a fülledt csendet. Aztán, távolabbról, visítás és halálhörgés csapódott át az ágak gigászi szűrőjén. Brentford megborzongott a hőségben. A vékony, visító hang volt a támadó hangja s a hatalmas, mély, tompa hörgés az áldozaté.

Összekuporodott az ágon és didergett. Feleségére gondolt és megpróbálta elképzelni a köztük levő fizikai távolságot, amely most még a lelkinél is nagyobb.

– Fogpor! – mondta hangosan, mintegy valamely lelki kényszer hatása alatt; mire ismét megmozdult az erdő.

Egy rövid, de hosszú éjszaka.

Ha Brentford, végtelen óvatossággal, felfelé fordította tekintetét, azt a tökéletes sötétséget látta, amit gyermekszobák éjszakáin túl sose lát az ember többé. De lent mindenfelé szennyes fény sugárzott a rothadásból, amely magában véve fény volt, de nem világított meg semmit. Gyakran látott lapos, zsírfényű rovarokat suhanni a szavana felé s tudta, hogy hajnalban, amikor visszatérnek szürkén: már nem lesznek láthatók. Valahányszor olyan fogalmak cikáztak át agyán, amelyek valamiképpen a jövővel voltak összekötve, mint a hajnal is – mindig megborzongott, sajgó idegekkel, kihagyó szívveréssel, a halálfélelemnek abban az állapotában, amely cseppet se kevésbé heroikus, mint a buzgó életöntudat egy palota halljában.

Brentford szempontjából ennek az éjszakának igen sok periódusa volt. Egy ág megreccsent – és Charles csaknem megfulladt az igyekezettől, hogy olyan kicsire húzza össze magát, amennyire csak lehet. Egész életében ennek az ellenkezőjét csinálta. Azt hitte, az ember értéke és jelentősége növekszik, ha mellkasát szélesebbre fújja s a saját terjedelmét növeli. Most az ellenkezőjét kellett tapasztalnia.

Volt egy pillanat, amikor valami különösen értelmes, de cseppet sem zengő, rekedt és kellemetlen hang hasított a csendbe:

– Yang!

És utána vad csörtetés kezdődött, magasan a bokrok között, amely csakhamar elhalt. És akkor lent, jobbra, végtelenül puha és mégis súlyos léptek halk puffanása hallatszott. Brentford úgy érezte, hogy megőrül, ha nem történik valami. Szemeit meresztette, de mindenfelé csak a sötétség különféle változatait, szövevényét s körvonalazatlan alakjait látta, a sok szennyesen s mereven sugárzó fénygóccal. De ekkor sivalkodás és acsarkodó hörgés hallatszott; dobogás és rövid, eredménytelen küzdelem zaja. És Brentford, erősen felfokozott érzékelő-képességével tudta, hogy egyelőre „valaki” feláldozta magát érte.

Volt az éjszakának olyan periódusa, amikor az ágakon apró, fénylőszemű és bűzös állatok mászkáltak körülötte, de Brentford nem félt tőlük és örült, hogy nincs egyedül. És csakhamar elhitette magával, hogy megmenekülhet.

De mindig visszatért a számokhoz. Az ő természete pontosabban reagált helyzetének százalékos reménytelenségére, mint a valódi borzalmakra, amelyek közepén kuporgott és remegett. Tudta, hogy nem juthat ki élve a bozótból és ez a tudat borzalmasabb volt, mint maga a bozót. Tudjuk, hogy a képzet messze túltesz a valóságon és Hume tévedett. Talán, mert az ember idegeit nem számította az empiriumhoz. Brentford idegei már magukba szítták az őserdőt, illetve annak egy részét s azt, mint az egészet tükrözték vissza.

Hajnal előtt vált legmélyebbé a sötétség. Az árnyak, amelyek még a sötétségnél is sötétebbek voltak, alámerültek a feneketlen mélyben, amely nem volt, csak látszott. A hajnal előszele frissen nyargalászott a tenger felől, lehiggadva surrant a magas füvek és alacsony pálmák között s az alvó erdőbe már csak mint nagy, légnemű csiga, nyujtogatta be langyos csápjait. Brentford nem tudta, mi ez, de a kakaduk tudták. Egy-egy tétova cserrenés, halk kacaj szólalt meg a sötétben. Brentford halálra rémült az elsőtől, de új élet indult az ereiben, amikor megértette a dolgot. A hajnal még nem volt jelen, de a kakaduk már tudták, hogy közeledik. Egyik felébresztette a másikat és most megbeszélték a dolgot. Némelyik rosszat álmodott, a másik egyszerűen pletykás volt s amint lenézett, az alatta meredő ágon alvó fácántyúkot látott, amelyről szörnyű titkokat tudott. Brentford izmai és húsa sajogni kezdett: eddig, a csöndben és rémületben nem érezte ezt, de most magához tért és úgy érezte, Isten a kakaduk nyelvén üzen neki.

De csakhamar kiderült, hogy sokkal több kakadu van, mint amennyire Brentford hajnali nyugalmának szüksége lett volna. A sötétben annyi kakadu rikácsolt, sikoltozott, fecsegett és papolt, hogy tele volt velük az erdő. S csakhamar mélyebb, tagoltabb és erősebb hangon jelentkeztek a papagájok. Valami elsurrant Brentford nyaka mellett. Aztán fácáncserregést hallott, vadtyúk-kiáltozást és rengeteg parányi torok tűvékony füttyét, trilláját és édes sikolyát. Ekkor már olyan nagy volt a lárma, hogy az ágvillában gubbasztó ember átmenetileg megsiketült és az volt az érzése, hogy megint csend van.

Befelé bámult a hatalmas törzsek árnyai közé s egyik pillanatról a másikra zöldesszürke csíkot fedezett fel, ahol még az imént semmi se látszott. Ez a csík rohamosan nagyobbodott s a megvilágított területen egy macskamedve pár üldögélt, a köldökét bámulva. Brentford lekiáltott nekik, túláradó jókedvében, amely azonnal elmúlt, amint a hím binturong felnézett rá apró szemeivel és megvetően hátat fordított neki. Persze, Brentford megjelenése az őserdő szempontjából nézve nem volt olyan nagy esemény, mint amilyennek Brentford érezte. De most már csak pillanatok választották el a reggeltől. A lárma betöltötte az erdőt. Felébredtek a majmok; ezernyi sziamang-torokból harsant fel a reggeli üdvözlet, koboldmakik szökelltek ágról-ágra s a derengő fényben felcsillantak a fácánok, papagájok, kakaduk és énekes madarak pompázó színei. Brentford sziszegve fészkelődött. Lent, a bozótban mozgolódás támadt. Loccsanás hallatszott, rekedt kiáltozás: akció, amiből semmi se került Brentford szemei elé. Egyszerre világosabb lett és Brentford amúgyis káprázó szemei előtt millió láng– és hószínű madár cikázott s az őserdő kibomlott, mint valami kozmikus csokor, hajnali színeivel. S ezek más színek voltak, mint a délutániak. A kelő napsugarak átvilágították a lombboltozatot; sárga csöppekben ragyogtak az avaron s tüzelve, ragyogva, csillogva pompáztak a faderekak moháin. Brentford kicsinek és szürkének érezte magát; és szerencsétlennek is. De szerencsétlensége most már nem volt fekete, méltóságteljes és hősi, mint a zuhanás után s az éjszaka. Feneke, karizmai sajogtak, gyomra korgott, szeme káprázott s szemhéjai duzzadtan s túlérzékenyen csüngtek alá. Le akart mászni a léggyökereken, de nem mert. Nem volt ugyan gyáva, de könnyelmű se volt. Várt, amíg tudott várni s amig bírta. Ott lógott egy ébredező, tarka s halálos étvágyú világ egyik görcsén; siralmas állapotban s túltengő gyomorsavval.

Kétirányú életösztön dolgozott benne. Az egyik azt mondta: rohanj, törtess valamerre, ne törődj vele, hogy reménytelen, az a fő, hogy haladj, mert itt bizonyosan elpusztulsz. Te vagy az egyetlen Charles X. Brentford a világon s ha te meghalsz, több Charles X. Brentford nincsen. Ezért kell menekülnöd a halál elől.

A másik hang megcáfolta ezt, mondván: addig vagy biztonságban, amíg nem keltesz feltűnést. Padang légvonalban legalább hétszáz mérföld és közben néhány őserdőt és háromezer méteres tűzhányót kellene megmásznod. Az erdők tele vannak maláji medvével, orángutánnal, fekete párduccal, tigrissel és mérges kígyóval. Ha mozdulatlan vagy, talán nem vesznek észre; vagy nem bántanak. De ha mozogsz, rohansz, véged van. Minden lépés száz halál. Keress tisztást, ahol legalább látsz és lélegzeni tudsz és megnézheted, mire lépsz.

E két hang állandóan veszekedett Brentfordban, de ő úgy tett, mintha valóságos döntőbíró, harmadik személy lenne s mozdulatlanul ülve, várt. Ugy érezte, legjobb, ha nem avatkozik a vitába.

Amikor szinte elmerült a kérdésbe, amely talán az életét, vagy halálát jelenthette, mély, hörgő hang szólalt meg közvetlenül a füle mellett. Elszorult torokkal fordult jobbra s egy vékony ágon, egészen közel, orrszarvú-madarat látott. Sárgás-vörös-szürke volt, kettős, hatalmas csőre ólomsúlyúnak látszott. Apró, ráncos, hunyorgó szemei végtelen nyugalommal és csendes bölcseséggel néztek Brentfordra, aki úgy érezte magát, mint egy audiencián.

– Hm, hm – mondta bátortalanul s egész testében remegve.

– Kriá-ua! – felelte a vasorrú madár dörgő hangon. Szárnyait testéhez szorítva üldögélt s balszemét behunyta.

– Mi a fene – motyogta Brentford zavartan, a ráirányzott merev tekintet hatása alatt. Felemelte a jobbkezét, hogy megfogja a madarat. Az azonban nem repült el, hanem súlyos csőrével a kezére ütött. Brentford felszisszent és visszakapta a kezeit.

– Bocsánat, – mondta.

– Sziszi! – motyogta a madár. Szi-nek nevezte a majmokat. De ez itt majom volt és mégsem volt majom.

Brentford komolyan zavarban volt. Elfordította a tekintetét és másfelé nézett, állhatatosan. Néhány percig tartott ez, de akkor a madár előrehajolt és beleröfögött Brentford jobbfülébe. Charles X. Brentford vállat vont és odébb kúszott az ágon. Nem mert hátrafordulni.

A madár kinyitotta mindkét szemét, mert csodálkozott. Csak támadó, vagy félénk majmokat látott eddig; zárkózott majmot még nem. Átugrott tehát a következő ágra és ismét Brentford füléhez hajolt.

– Kriá-ua! – morogta – szi-na.

– Vigyen el az ördög! – felelte Brentford és lemászott az ágról, végigcsúszott a léggyökéren és lehuppant a földre. Elkeseredve indult kifelé az erdőből és amint a pálmák közé ért, nagy munkával letaposta a füvet egy darabon és lefeküdt, hogy kinyújtóztassa és helyreigazítsa tagjait. Alig terült el azonban, feje felett, egy pálmafa levelei között, megjelent az orrszarvú-madár. Egyet-kettőt fordult, elkapott egy fényes, zümmögő bogarat röptében, mert talán el akarta kerülni azt a látszatot, hogy egyenesen Brentford miatt jött ki az erdőből.

– Kriá-ua! – mondta, oldalvást lefelé fordított fejjel.

– Mit akarsz tőlem, az ördög vigyen el, a pokol égessen el, te! – kiáltott vak dühvel Brentford és felugrott. A madár ekkor felszállt és visszament az erdőbe.

Brentford lefeküdt s a homlokát tapogatta. Küzdött az álmosság ellen. Tudta, hogy amint a földön elalszik, vége van. De a fű puha és illatos volt, a napfény csak a magas füvek csúcsát ragyogta be. Bogarak mászkáltak és szálltak zümmögve. Régi nyarak jutottak Brentford eszébe, régi, civilizált nyarak, méhessel, bodzával, golffal, csinos nőkkel és politikai viharokkal. Azután úgy érezte, hogy zuhan, Walkerrel dulakodott és elejtette... a pázsit felugrott és lassú, lopakodó léptekkel két apró elefánt közeledett. Valami állandóan kattogott a fülében, egyhangúan és nyomasztóan, olyasféle, mint a motorduruzsolás. Brentford elaludt és átaludta a napot.

A magány, mint szempont.

Brentford ébredése – sok-sok órával később – kényszerű és kellemetlen ébredés volt. Ha nem lett volna végtelenül kimerült és álmos, akkor elképzelhetetlen, hogy egyáltalán, akár tíz percig is alhatott volna. Teste tele volt csipésekkel, amelyek az Anopheles-szúnyog és egyéb szúnyogok, rovarok és rengeteg pióca immár elvégzett munkáját jelezték. Első mozdulatára egész raj szúnyog röppent fel, kéklábú bogarak botorkáltak menekülve a nyakán s bőrkabátján; néhány jóllakott pióca pottyant le a kézfejéről. Felemelkedett s egy különös társasággal találta szemközt magát.

Nagy csoport majom volt. Lehettek negyvenen. Fekete-szőrű, méteres majmok voltak, szürkésfehér szakállal, amely köralakban szegélyezte kerek és értelmes arcukat s fent egybeolvadt a kámzsaszerű hajzattal. Orruk pisze volt, tövénél lapos és keskeny, a cimpáknál vastag és széles. Elől öregnek látszó, nagytermetű majom állt, kezeire támaszkodva. Kopasz légzacskójából rekedt kiáltás tört fel s erre mind eliramodtak. Meglehetős nehézségek árán jutottak el a szélső padauk-fákig, de aztán pillanatok alatt a magasban termettek s szétszóródtak a lombok beláthatatlan birodalmában.

A magányosság nyomasztó érzése eltünt a néhány másodperc alatt, amíg körülvették Brentfordot. Menekülésszerű távozásuk után is, az erőszakosan megszakított álomtól káprázó és szikrázó szemekkel, még jó darabig maga körül látta a szaporán pislogó, világosbarna szemeket s a sok józan, kíváncsi és mégis óvatos arcot, amely olyan volt, mint valamely eszkimó-sapkába bújt kisvárosi szatócs arca. Az őserdő mérges levegőjében szinte baráti lényeknek tüntek ezek a gibbonok; csaknem olyan védtelenek lévén, mint az ember. A gyakorlatban edzett erdei filozófiájuk mindenesetre sokkal megfelelőbb életmódra képesíthette őket; dehát nem volt agyaruk, erejük, mérgük, nem tudtak repülni s a föld alá se bújtak.

Brentford sóhajtozva és sajgó testtel tápászkodott fel s indult „megérkezése” színhelye felé.

Most óvatosabban haladt, mert pontos célja volt s igyekezett megtalálni a rövid utat, füvek, páfrányok, bambusz-sűrűk s a mangrove-cserjék bütykös gyökerei között. Egyszerre megrövidültek a füvek s a virágos-domboldalon ott feküdt a szenes roncs. Most már hideg volt. Brentford nekiállt a takarításnak.

Borzadva látta, hogy Walker lábszárairól már lerágták a bőrnadrág szárait a nyüvek és rovarok százezrei. Vad buzgalommal emelte és dobálta szét a meglazult, elégett, összetört alkatrészeket, amíg végre kiásta Walkert; egy fémlemezzel végigsöpörte; s félrehúzta.

A benzintank felrobbant ugyan; de a gép hátában két kis póttartály épen maradt. Az egyikkel végiglocsolta Walker fej-nélküli tetemét; aztán a szerszámszekrényben talált, szétlapult, de azért használható gyufaskatulyák segítségével meggyujtotta.

Tíz lépés távolságban az égő holttetemtől, Brentford lehajtott fővel állt és imádságot mormogott. Azután a máglyára nézett és félhangosan mondta:

– Isten veled, bajtárs! Valószínű, hogy hamarosan követlek.

Megvárta, amíg hamuvá lett; akkor ismét nekilátott a gépnek. Hét dobozban összesen háromszáztíz szál gyufát talált. Harapófogó, kés, véső maradt sértetlenül; ezeket zsebrerakta. Mintegy két deci olajat talált; ez és a benzin talán megfelelő védekezés lesz a rovarok ellen. Konzerv is volt: három-négy napra való élelem. Az órák és műszerek összetörtek. Két hibátlan tartalékgumit talált az összetört kerekekre: ezeket nyaka köré vetette. A rádióberendezés porrátört. Leghasznosabb zsákmánya egy két méter hosszú, könnyű fémrúd volt, amely a végén elhajolt és éles, szabálytalan ékben végződött. Brentford a maradék olajat beleöntötte a benzinbe s a bádogtartályt hóna alá vette.

Ezután visszanézett a roncsra, amelynek immár nem volt olyan alkatrésze, amely jelentőséggel bírt volna egy ember számára. Keresztet rajzolt a hamuba s aztán mégegyszer körülnézett.

Nem, a szavana kerek volt és mindenütt őserdő határolta. A tó, amelynek tükrét Brentford a zuhanás előtt látta, csak az erdőn túl, északkeleti irányban lehetett, – vagy akár az erdőség közepén. Habár botorság volt Szumátra közepén azt mondani, hogy az Atjeh-föld északkeletre van, – mintha azt mondta volna: London pedig északnyugatra – mégis csak el akart indulni valamerre. Ugy gondolta, hogy éjjel meghúzza magát valahol, estig azonban addig megy befelé az erdőbe, amíg fel nem falja valami.