Ha egy titkos segítőtársaság tagja vagy, az együtt jár azzal, hogy sokféle esettel találkozol, amelyeknek részt veszel a megoldásában. Ilyen lehet például két összeveszett barátnő kibékítése, valakik összehozása, vagy éppen valaminek a visszaszerzése. De előfordul, hogy az egyszerű, vagy éppen egyértelmű ügyeken túl olyan helyzet áll elő, ami komoly fejtörést okoz a társaságban. Ez utóbbi történt, amikor kiderült, hogy az egyik segítségkérő nem teljesen idegen. Sőt. Az egyikünk exe.

x 1 x

Miután az üzenet küldője felfedte magát, és megtudtuk, hogy a barátja félrelépésére gyanakvó valamivalami99 profil mögött nem más áll, mint Maja, Benedek volt barátnője, a Belvárosi Deák 2-es épületének használaton kívüli, felújításra váró lezárt könyvtárában álltunk letaglózva, és kérdőn néztünk Benedekre, várva, hogy mit reagál. A helyiségben síri csend volt, csak a könyvespolcokat takaró fóliák halk zizegése törte meg időnként a feszült némaságot, miközben Benedek sokadszorra nyitotta a száját, hogy mondjon valamit, de a döbbenettől megint csak megakadt. Egyik kezével gondterhelten beletúrt a hajába, a másikban a telefonját tartotta, és újra és újra elolvasta a közös, X profilunkra érkezett üzenetet Majától.

„Nem tudom, mit csináljak. Azt hiszem, megcsal a barátom. Molnár Szabi 12C. Tudsz segíteni?”

Teljesen megértettem, hogy Benedek hirtelen nem tudta lereagálni, még nekünk, többieknek sem ment, pedig közel sem voltunk abban a helyzetben, mint ő, akinek a volt barátnője, aki a háta mögött összejött a legjobb barátjával, most a tudtán kívül éppen hozzáfordult azzal a problémával, hogy szerinte megcsalják. Vagyis a félrelépő lett a segítségkérő. Mi ez, ha nem a sors iróniája? És mégis mit lehet erre mondani? Milyen reakció a megfelelő egy ilyen helyzetben? És mi a válasz? Mit jelent ez a titkos csapatunkra nézve, ami a deákosok megsegítésére jött létre? Gondolatban gyorsan átfutottam a négyfős anonim szövetségünk pontjait.

1. Nincs titok a titkos társaságon belül.

2. Mindent szívességből teszünk, semmilyen fizetség nem illet meg minket.

3. Semmilyen esetben sem adjuk ki egymást, vagy a tevékenységünket, beleértve családot, legjobb barátot, Batmant.

4. Ha az egyikünk bukik, egyedül bukik. Nem mondjuk el, ki van még benne.

5. Akárki akármikor kiszállhat, de meg kell őriznie a csapat titkos mivoltát.

6. Minden ügyet közös döntés alapján vállalunk be, vagy utasítunk el.

7. Személyes érintettségű ügy esetén közösen döntünk arról, hogy ki vállalja el.

8. Ha eldurvul a helyzet, leléphetünk és visszaadhatjuk az ügyet.

Ennyi. Sajnos nem szerepel benne semmi arra az esetre, ami Benedekkel történt. A hetes pont állt a legközelebb hozzá, de az sem igazán, mert ott sem az a kérdés, hogy vállaljuk-e, hanem hogy ki. Nem volt szabály arra, hogy mi van akkor, ha valaki olyan kér segítséget, aki ártott valamelyikünknek. Bezzeg az benne volt a szabályzatban, hogy Batmannek nem mondhatjuk el. A szememet forgatva fordultam az ötletgazda felé (akinek nemcsak a Batman kiegészítést köszönhettük, hanem az egész titkos szövetségünket), és kérdőn néztem Mirkóra, aki valószínűleg éppen ugyanazon agyalhatott, mint én, mert ahogy összetalálkozott a tekintetünk, egy óvatos „passz” fejrázással jelezte, hogy fogalma sincs, mi van ilyenkor. Az összenézésünkhöz csatlakozott Barbi is, akinek a tekintete azonnal elárulta, hogy mit gondol Maja segítségkéréséről, és nem is palástolta az arcára kiülő véleményét, viszont hangosan nem mondott ki semmit. Ahogyan egyikünk sem. Az érintettsége miatt egyértelműen Benedeket illette az első reakció, úgyhogy egy szót sem szóltunk, csak néma összenézéssel kommunikáltunk egymás között, és az sem tartalmazott különösebb konkrétumokat a döbbeneten, utálaton vagy tanácstalanságon túl. Előbbi én voltam, utóbbi Mirkó, a köztes pedig természetesen Barbi, aki Benedek testvéreként nem titkoltan gyűlölte a lányt azóta, hogy megcsalta, átverte, elárulta, és darabjaira törte a bátyja szívét. Éppen egy újabb kör feszült szemkontaktus zajlott le Mirkó, Barbi és köztem, amikor Benedek váratlanul leengedte a kezét és ránk nézett.

– Oké, ezt… – kezdte a fejét rázva. A szavai csendesek voltak, mégis hangosnak hatottak a néma könyvtárban. Megpróbáltam leolvasni az arcáról, hogy vajon mit gondol. Zavarodottnak tűnt és gondterheltnek, de ezen kívül nem mutatott mást. Ha volt is mögötte plusz érzelem, azt nem lehetett látni. Erősebb volt a meglepettsége, ami szemmel láthatóan kizökkentette a rá egyébként eléggé jellemző stabilitásból. – Ezt most így nem tudom – mondta ki végül. – Tényleg nem – tárta szét a karját. – Felfüggeszthetjük egy kicsit ezt az egészet? Át kell gondolnom a dolgot.

– Persze – feleltük egyszerre mindhárman, és megerősítésképpen bólogattunk is hozzá.

– Kösz – mondta Benedek hálás pillantást intézve felénk, lehajolt a táskájáért, a vállára kapta, és kifelé menet intett nekünk.

Miután becsapódott mögötte az ajtó, Mirkó összeráncolt szemöldökkel nézett ránk.

– Ja, hogy elment? Azt hittem, most gondolja át.

– Nem hinném, hogy ez ilyen gyorsan megy – néztem Benedek után.

– Egészen biztos, hogy nem – erősítette meg Barbi is, hogy erre több idő fog kelleni, Mirkó pedig belátón bólintott.

– Jogos, persze. Nem is tudom miért mondtam. Gondolom a döbbenet… Mert… – Amúgy ez mennyire durva – fújtatott a szemét meresztgetve. – Hogy Maja az – emelte meg szemléltetésképpen a telefonját, amin, ahogy mindannyiunknak, az X profilunkra érkezett üzenet volt megnyitva. – És pont megcsalás ügyben kér segítséget – tette hozzá elképedve. – Ez olyan, mintha Bojtor Peti keresné fel a profilunkat plagizálás ügyben – hozta fel példának a saját traumáját arról, amikor lenyúlták a híressé vált, és nem mellesleg híresen másnak tulajdonított beszédét. – Vagy… – gondolkodott tovább –, vagy mintha az a srác írna az X-nek, aki Ronit akarta átverni – elevenítette fel az én ügyemet is Bálinttal, ami után csatlakoztam a Deák titkos csapatához. – Sőt – tette fel a kezét. – Talán azok nem is lennének ennyire durvák, mint az, hogy pont Maja kér segítséget tőlünk. És pont én beszélek vele titkos profillal… – grimaszolt, mi pedig egyetértőn helyeseltünk, hogy valószínűleg ennél képtelenebb szituáció nem igazán alakulhatott volna ki, tekintve, hogy az X konkrétan Maja miatt jött létre, és éppen Mirkó indította, azután, hogy meglátta Maját Szabival csókolózni, miközben a lány még Benedekkel járt. Benedek pedig, miután Mirkó mindezt elmondta neki, pontosan azért szállt be a segítő szerepbe, hogy senkivel ne történhessen meg az, amit Maja tett vele. Így indult az X, Maja hűtlenségével, a deákosokat segítő profil mögötti csapat pedig Barbival kiegészülve előbb kétfősből hárommá, majd az én érkezésemmel négyfőssé vált. Hogy segítsünk, nehogy más is úgy járjon, mint… Mint például Benedek. Francba.

– Amúgy szerintetek igaz? – törte meg a csendet Mirkó némi szünet után. – Amit Maja gyanít? Hogy Szabi megcsalja?

– Remélem! Sajnálom, de így érzek – vágta rá Barbi, és nyomatékosan összefonta a karját maga előtt, aztán pár pillanat csend után visszakérdezett: – Amúgy nem tudom. Szerintetek? – nézett ránk.

– Az előzményeket ismerve simán elképzelhetőnek tartom – válaszolta Mirkó. – Ha vele csaltak, ő is csalhat.

– Roni? – pillantott felém Barbi, és mindketten kíváncsian várták a válaszom.

– Hogy szerintem Szabi megcsalja-e Maját? Hát, ha a karma alapján nézzük, akkor tuti – feleltem, mire Barbi egy horkantással reagált, és kivett pár darab chipset a Mirkó által felé tartott csomagból. – De pontosat csak akkor tudunk, ha majd. Vagy ha egyáltalán – javítottam ki magam. – Szóval ez majd gondolom, Benedeken múlik. Hogy vállaljuk, vagy sem – tártam szét a kezem. – Nem kérek, köszi – mondtam Mirkónak, aki nyújtotta felém a chipset. – Mert hát az sem biztos, hogy vállaljuk, nem?

– Na ez az – reflektált a megjegyzésemre Mirkó, belenyúlt a zacskóba, kivett belőle egy maréknyi chipset, és egyesével dobálni kezdte a szájába. – Ez egy jó kérdés. Hogy mit mond majd Benedek, ha átgondolta. Ezt legelső körben neki kell tudnia. Hogy mit akar.

– Igen – értettem egyet.

Barbi is félrerakta a személyes véleményét, és egyetértett abban, hogy Benedeken múlik az üzenet sorsa.

– Őszintén szólva nem irigylem. Ez rohadt nehéz lehet – állapította meg Mirkó. – Már eleve az érzelmi és múltbéli része miatt is, és akkor ott a morális kérdés, ami necces.

– Hogy? – pillantott felé Barbi.

– Hát, mondjuk, ha úgy dönt, hogy nem segít… Mert simán dönthet úgy is. Csak ugye felmerül, hogy ez helyes-e – forgatta a szemét Mirkó a chipeszacskó alján matatva.

– Már akiben felmerül! – háborodott fel Barbi. – Maja egy dög, és az, amit a bátyámmal tett, az…

– Tudom! – vágott közbe Mirkó. – De akkor is ott a kérdés, hogy vajon azt is kötelességünk megakadályozni, hogy Majával megtörténjen, amit Maja tett, vagy azt hagyhatjuk? És ne vágd rá légyszi – kérte Barbi felé fordulva, aki már nyitotta a száját. – Mert ha erre határozottan, és egyértelműen NE SEGÍTSÜNK NEKI lenne a válasz, akkor Benedek nem ment volna el átgondolni. Akkor rávágta volna. Érted? – kérdezte Mirkó. – Vagy Roni, te érted? – fordult felém segítségkérőn.

– Igen – bólintottam. – Azt hiszem, Mirkó arra akar kilyukadni, hogy az X ugye azért van, hogy segítsen a Deákban azoknak, akiknek szükségük van rá. Elvileg bárkinek. És a morális dilemma az, hogy megtagadod-e ezt valakinél személyes okok miatt. Nem az a kérdés, hogy megteheted-e, mert igen. A kérdés, hogy megteszed-e. És ezt Benedek is jól tudja.

– Pontosan – helyeselt Mirkó. – Miközben azért nem elhanyagolható része a történetnek, hogy mit tett vele Maja – ingatta a fejét. – És azért nem biztos, hogy könnyű meghozni egy olyan döntést, ami arról szól, hogy segítesz valakit megkímélni attól, amit ő tett veled. Ehhez nagyon, de nagyon jó fejnek kell lenned. De extra módon, érted.

– Na ez az – bólintottam.

– Főleg úgy, hogy ő maga is megcsalt valakit, aztán véletlenül ugyanattól várja a segítséget. Csak nem tudja, hogy a két személy ugyanaz – gondolkodott el Mirkó, majd felcsillant a szeme. – Mintha Bruce Wayne-nek magánéleti problémája lenne valakivel, aki aztán bajba kerül. És tudjátok milyen kérdés következik ebből?

– Hogy ez most hogy jött ide? – kérdezte Barbi.

– Nem – legyintett Mirkó. – Hogy vajon mit lép erre Batman?

Barbival összeráncolt szemöldökkel meredtünk rá.

– Mi? – kérdeztük egyszerre.

– Semmi, csak gondoltam beszúrok egy ideillő batmanes hasonlatot – szabadkozott Mirkó. – Értitek. Mert Benedek egyszerre a megcsalt volt barát és az anonim profil is, aki mások megsegítésére adta a fejét. Kettős személyiség. Mint Bruce Wayne és Batman… – magyarázta a chipset ropogtatva, majd látva, hogy nem nagyon győzött meg minket, legyintett. – Jó, mindegy. Úgysem volt jó példa, mert ebben a felállásban akkor nem én vagyok Batman, ami ugye lehetetlen. A lényeg – kanyarodott vissza Benedek esetére –, hogy ez kemény dilemma lehet, mert nincs rá egyértelmű jó válasz. Egy viszont biztos. Akárhogy is dönt Benedek, megértem, és támogatom benne. Nincs ítélkezés vagy kérdés. Vele vagyok.

– Én is – vágtam rá, és mindketten Barbira néztünk, aki határozottan bólintott egyet.

– Egyértelmű, hogy ebben az esetben megtartom magamnak a gondolataimat, és a bátyám mellett állok, akármi is lesz – közölte. – De azért a biztonság kedvéért bevetem az összes ikertelepátiát, és sokat gondolok majd arra, hogy én hogy döntenék a helyében…

– Működik? – mosolyogtam kíváncsian Barbira.

– Hát, volt már, hogy nagyon ettem volna valamit, és Benedek benyitott a szobámba, hogy megkérdezze, kérek-e. De lehet, közrejátszott az is, hogy kikiabáltam neki és meghallotta – mesélte, miközben kifelé indultunk a könyvtárból.

– Mehetek előre? – kérdezte Mirkó. – DDK-s szavazás lesz az ebédszünet utolsó tíz percében és nem akarok lemaradni. Az új kukákról döntünk, hogy milyen színűek legyenek a termekben, és ha lekésem, többségbe kerülhet a narancssárga.

– Mi a másik opció? – kérdezte Barbi.

– Kék.

– Akkor futás – engedte előre, egyértelműen a kék szemetesre szavazva ezzel.

Mirkó óvatosan kinyitotta a könyvtár ajtaját, és kilesett a lezárt folyosóra, de mielőtt kilépett volna, kérdőn visszanézett ránk.

– Oké, akkor most hogy legyen? – fordult vissza. – Amíg Benedek nem jut dűlőre, hagyjuk pihenni az X-et?

– Gondolom igen – válaszoltam. – Fura lenne, hogy egy ügyet várakoztatunk, miközben a többit feldolgozzuk és intézzük.

– Igaz – felelte Barbi.

– Jó, akkor szüneteltetem a profilt, és megvárjuk Benedeket – szólt Mirkó. – Úgysincs jelenleg más Maján kívül. Meg amúgy sem hinném, hogy Benedek nagyon elhúzza a döntést – töprengett, és kérdőn Barbira nézett.

– Nem hiszem – rázta meg a fejét Barbi.

– Hát jó. Akkor addig is. Sötét lovag el – köszönt el Mirkó a maga sajátos módján, majd újra kilesett a folyosóra. Amikor megbizonyosodott róla, hogy nincs ott senki, kisurrant a résnyire nyílt ajtón, és elsietett a fóliával leragasztott kijárat felé. Barbival a szűk nyíláson át figyeltük, hogy Mirkó elérjen a végéig.

– Szerinted jól van? – kérdeztem halkan, minden előzmény nélkül. – Benedek – tettem hozzá, bár Barbi rögtön tudta, hogy a testvéréről beszélek.

– Hááát … – Elkapta a tekintetét Mirkó távolodó alakjáról és rám nézett. – Azt azért nem hinném – fújta ki a levegőt gondterhelten. – De az biztos, hogy nem lesz úgy, mint korábban. Sok dolog változott.

– Benne? – kérdeztem.

– Benne, vele… – felelte óvatos mosollyal a szája szélén, miközben újra kilesett az ajtón át. – Mehetsz – biccentett a folyosó irányába.

– Oké, köszi! – Két kézzel megragadtam a fejhallgatómat, felhelyeztem a fülemre, de mielőtt bekapcsoltam volna, Majára néztem: – Megtennél valamit? – A térdemre tettem a táskám és kinyitottam.

– Persze – felelte.

– Odaadnád neki ezt? – firkantottam fel a törifüzetem hátsó lapjára a számcímet, majd kitépve a lapot Barbi kezébe nyomtam. – Érteni fogja – magyaráztam meg.

Barbi egy bólintással jelezte, hogy elhiszi, és félbehajtva a lapot elrakta a zsebébe, én pedig halk, sietős léptekkel végigsiettem az üres folyosón, és közben megkerestem azt a zenét, aminek a címét felírtam Benedeknek a lapra. A korábbi beszélgetéseink alkalmával kiderült, hogy közös hobbink életünk mélypontjain Twenty One Pilots számokba menekülni, úgyhogy küldtem neki egy olyat, amivel jelezni akartam a támogatásomat, meg azt, hogy gondolok rá.

A számot megkeresve én is elindítottam, miközben a folyosó végén kibújtam a fólia oldalánál, és észrevétlenül besoroltam a tanulók közé. A két épület közti udvarra kiérve felhangosítottam a zenét, és a Twenty One Pilots üvöltetése közben megragadtam az 1-es épület éppen csukódó ajtaját, majd elindultam a lépcsőn a negyedikre. A Deák közel ezerkétszáz diákjának általános lármája és az ebédszünet zsivaja még a hallgatott zenén is átszűrődött, úgyhogy majdnem maximumra tettem, miközben felfelé gyalogoltam. A második emeleti fordulóban egy pillanatra megtorpantam, és elnéztem a folyosón a 12D-sek termének irányába, ahol, tudtam, hogy a nyitott teremajtón túl Benedek nagy valószínűség szerint éppen élete egyik legnehezebb döntésével néz szembe. A távoli terem ajtaján időzve teljesen belemerültem a gondolataimba, amikor hirtelen a nyüzsgő folyosó képét eltakarta előlem egy alak.

– Roni – talált meg az osztályomból Niki, és két kézzel megragadta a vállamat.

– IGEN? – üvöltöttem rá, mire nevetve a szája elé tette a mutatóujját. – Ja, bocs – toltam le a fejhallgatót. – Igen? – ismételtem meg a kérdést halkabban.

– Hol voltál? Téged kerestelek egész ebédszünetben. Üzentem is…

– A büfében – vágtam rá, az időnkénti ebédszünetes X megbeszéléseinknek köszönhetően szinte csípőből.

– Ja, értem. És hol van?

– Mi?

– Amit vettél – mondta.

– Ó, az? – köhintettem, mert erre az apró részletre nem figyeltem. – Elfogyott.

– Jellemző – forgatta a szemét. – A Deák büféjében már soha nincs semmi ebédszünetre – panaszolta. – Na mindegy. Figyelj már. Írunk bioszból.

– Igen? – rémültem meg kissé.

– Igen. Te tanultál?

– Nem. Te?

– Ááá, egy szót sem – rázta meg a fejét. – Na jó, menjünk puskát gyártani – ragadta meg a karomat.

Nem hülyeség, hogy a padtársak közül legalább az egyiknek készülnie kéne az órákra. Akár felosztva is. Vetettem még egy utolsó pillantást a 12D ajtaja felé, aztán elindultam felfelé, hogy a becsengetésig fennmaradó három percben legyártsam a bioszpuskát. Ami végül sikerült, és az órán ki is javított dolgozatomra kaptam egy négyest.

Este az ágyamban néztem laptopon az egyik kedvenc sorozatom új évadát, és két rész között odanyúltam a telefonhoz, hogy megnézzem, van-e értesítés a négyfős csoportunkban. Nem volt, senki nem írt semmit, néma csend honolt a chatben, úgyhogy kíváncsian rámentem az Instára, hogy megnézzem, ott mi a helyzet. A (biztonság kedvéért nem követett) profilok nevét beírva megnéztem a többiek sztoriját, amiből kiderült, hogy Mirkó valami számítógépes játékkal játszik, Barbi pedig egy lefelé fordított érettségi tételek tankönyvet tett ki életképként. Rámentem Benedek oldalára is, akinek szintén jelzett sztorizást a profilképe körüli karika. Kíváncsian rákattintottam, mire megjelent az egyetlen feltöltése, ami nem tartalmazott semmi mást, csak egy fekete háttérre kirakott zeneszámot, ami a megnyitás pillanatában hangosan meg is szólalt. Azonnal lejjebb vettem a telefonom hangerejét, majd mosolyogva néztem az Insta-sztoriban forgó lemez ikonját, ami az At The Risk Of Feeling Dumbot játszotta. Azt a számot, amit megüzentem neki Barbival. A sztorira nyomtam egy lájkot, és addig hagytam a dalt, amíg ki nem dobott a történetből, aztán átkattintottam az X profilunkra, amit Mirkó időközben a megbeszéltek szerint deaktivált.

Abban a tudatban zártam be, hogy úgyis visszaállítjuk, mert Benedek biztos, hogy hamarosan jelentkezik a Maja-üggyel kapcsolatban, ami után így vagy úgy, de folytatjuk a tevékenységünket. Gondolatban nagyjából egy-két napot adtam erre.

Ehhez képest legközelebb három hét múlva érkezett bármiféle életjel a csoportchatünkbe. Addig semmi nem történt.

x 2 x

Egészen pontosan november utolsó szombatjának estéjén jött a már-már porosodó négyfős csoportunkba az üzenet. Az értesítésre elsőre oda sem hederítettem, mert azt hittem, az osztálycsoportom az, aminek megnyitásával soha nem sietek, tekintve, hogy semmi érdekes nem történik ott azon kívül, hogy feleslegesen írogatnak unalmukban. Inkább befejeztem a félbehagyott szempillaspirálozást. Amikor elkészültem, hátráltam egy lépést, és megnéztem az összképet a tükörben. A bő fazonú farmeromhoz rövid pulóvert húztam, és erre rávettem egy szintén rövid fekete pufidzsekit, ami épphogy a nadrágom derékrészéig ért. A nyakam köré egy nagy méretű kockás sálat tekertem, amit úgy igazítottam el, hogy egy mozdulattal fel tudjam húzni az orrom elé, ha nagyon hideg lenne. A hajamat elöl már-már mértani pontossággal választottam el középen, és hátrafogtam egy copfba, betettem a fülbevalómat, végül felkaptam a táskámat a székem karfájáról. Az összképet elnézve valami még kellett. A kesztyű hiányát észlelve átmentem a konyhába, ahol anyu két kolléganőjével beszélgetett. Az általános iskolai háromfős pedagógusbrancs a szokásos hónap lezárásaként (mindig az utolsó hétvégén) megrendezendő kártya és társasjáték estre készült. Éppen szétrakták két külön tálba a pogácsát és sajtos rudat, amit a vendégek hoztak. Az érkezésemre mindhárman odafordultak, és lelkesen köszöntöttek, amit mosolyogva fogadtam.

– Anyu, nem láttad a kesztyűmet? – kérdeztem az ajtóban állva.

– Az előszobában nézd meg a táskámban – felelte. – Megvan? – kiabált utánam, miközben már vissza is értem vele.

– Igen – mutattam fel a két kesztyűt.

– Kölcsönvettem – jelentette be utólag, ahogy azt egyébként mindketten szoktuk egymás dolgaival, úgyhogy csak némán nyugtáztam. Anyu érdeklődve nézett rám. – Merre?

– Csak starbucksozunk egyet a többiekkel – válaszoltam, ismertetve a nem annyira izgalmas szombat esti programomat.

– A többiek pedig… – nyújtotta el anyu a szavait, szándékosan rám hagyva a befejezést.

– Bogi és a két Kíra – soroltam fel a három osztálytársamat, akikkel az utóbbi időben néha elmentem ide-oda.

– Értem – vette tudomásul anyu, és bár nem kérdezett semmit, látszott rajta, hogy elgondolkodik.

Mert bár Benedek, Mirkó és Barbi eltűnése az életemből, vagyis az, hogy hirtelen már nem hallott róluk, nem volt köztünk beszédtéma, nem kérdezősködött, vagy faggatott arról, hogy mi történt, de attól még természetesen észrevette, hogy nincsenek jelen. Viszont tapintatból nem pedzegette a dolgot, gondolom, úgy volt vele, hogy elmondom, ha akarom, addig pedig valószínűleg elkönyvelte magában valamiféle mosolyszünetnek, amit egyáltalán nem akartam helyesbíteni, mert azt csak úgy tudtam volna, ha bevallom, nincs semmilyen konfliktus, hanem igazából arról van szó, hogy mi egyébként egy titkos csapat vagyunk a Deákban, és egyfajta problémamegoldó szolgáltatást végzünk a segítségre szorulóknak, csak most addig felfüggesztettük a tevékenységünket, amíg az egyikünk el nem dönti, hogy mi legyen azzal, hogy a volt barátnője, aki megcsalta a volt legjobb barátjával, most hozzánk fordult, hogy segítsünk kideríteni, vajon őt is csalja-e az, akivel korábban ő csalt. Úgy éreztem, ennél sokkal egyszerűbb, ha anyu azt gondolja, valamiért már nem vagyunk jóban.

Visszamentem a szobámba a telefonomért, felkaptam az ágyamról, és anélkül, hogy megnéztem volna, a dzsekim zsebébe süllyesztettem, aztán beköszöntem a nappaliba, ahová anyuék időközben átvonultak a tálakkal és egy üveg borral, hogy megkezdjék a kártyapartit.

– Jó szórakozást – szóltam, mire mindhárman felém pillantottak a lapok kiosztása közben.

– Neked is – felelték.

– Mikor jössz? – kérdezte anyu, miközben megpróbálta kihúzni a borosüveg dugóját.

– Nem tudom, kilenc, fél tíz – vontam meg a vállam.

– Hazakísér valaki? – érdeklődött, hangjában a belvárosi szülők örök aggodalmával.

– Majd… Majd megkérem a többieket, hogy erre jöjjünk együtt – ígértem meg, hogy ne stresszeljen azon, hogy az üres mellékutcákban bolyongok egyedül a sötét kapualjak és parkoló autók között.

A válaszom hallatán anyu elégedetten biccentett.

– Jó, köszönöm.

– Nem fázik meg a derekad? Olyan rövid az a kabát – fürkészett Gabi.

– Nem, pont jó – válaszoltam.

– Mi van alatta? – kérdezte.

– Egy pulcsi – húztam le a pufidzsekim cipzárját, hogy megmutassam.

– Jaj, istenem, az még rövidebb – ingatta a fejét úgy, mint aki már attól felfázik, hogy nézi a ruhámat.

– Tényleg, Roni… Nem veszed át a kapucnist? Megszáradt – szállt be anyu is a vesevédő programba.

– Nem, ehhez az outfithez nem illik a hoodie – indokoltam meg, mire Gabiék grimaszolva meredtek rám.

– A mihez nem illik a micsoda? – ráncolták a szemöldöküket.

– Az öltözékemhez a kapucnis pulcsi – ismételtem meg máshogy.

– És miért nem így mondod? – kérdezték, mire megadón elnevettem magam. Ilyen az, amikor az ember három tanárral találja magát szombat este. Rögtön oktatnak.

– Mert én úgy szoktam – vontam meg a vállam.

– A nyelvis osztály mellékhatása – szólt anyu a többiek felé. – Sok az átvett idegen szó és kifejezés.

Egyetértő bólogatással erősítettem meg, és magamban hozzátettem, hogy ha az én szóhasználatomon megbotránkoznak, mit szólnának, ha hallanák az osztálytársaimat, ahol Niki a barátját „boyfriendnek” hívja, Lantos Bence mindent „basicnek” tart, Dóra kizárólag „dark romance” könyveket olvas, Krisztiánt pedig, aki az osztályunk DDK-sa, állandóan „triggereli” valami. Az egész osztályunk keverten használja az angolt és a magyart, ami nekünk már fel sem tűnik, mások meg agyérgörcsöt kapnak tőle.

– Nem feltétlenül, az én tanítványaim nem nyelvi tagozatos osztályba járnak, mégis pontosan így beszélnek – mondta Gabi. – A sok youtube-ozás meg a TikTok tehet róla.

– Az biztos – csatlakozott rá Lívia is a témára. – Mást sem látok.

Miután akaratomon kívül megadtam az este első témáját, már nem is kellettem a továbbiakhoz. Halkan szóltam, hogy akkor én elmentem, mire a nagy diskurzusban csak mellékesen felém intettek, és már folytatták is az eszmecserét, pedagógusszemmel vizsgálva a jelenséget. Kimentem a bejárati ajtóhoz, majd miközben felvettem a bélelt belebújós csizmámat, kivettem a zsebemben rezgő telefont, és rápillantottam a kijelzőjére.

Az egyik Kira (a rövid i-s) üzent, hogy megérkeztek, és lent várnak a ház előtt, mire visszaírtam, hogy máris jövök, és már el is raktam volna a telefonomat, amikor megláttam a másik, lassan harminc perce érkezett szalagértesítést a kijelzőn. Ami nem az osztálycsoportunkból jött, ahogyan azt tévesen hittem, hanem a négyfős chatünkből. A jelzést megpillantva elkerekedett a szemem, és azonnal elhúztam a Blurryface háttérkép előtt a szalagot, majd izgatottan nyitottam meg az üzenetfolyamot, amiről lemaradtam.

Elsőként Benedek írt, megtörve a hallgatást, három hét után először.

Benedek üzenete: Sziasztok. Vagytok?

A többiek válasza az elküldésük ideje alapján szinte azonnal érkezett.

Barbi üzenete: Persze.

Mirkó üzenete: Naná!

A következő üzenetig eltelt egy perc, amiből arra következtettem, hogy valószínűleg rám vártak, de mivel nem jelent meg a kis ikonom, hogy elolvastam, Benedek folytatta.

Benedek üzenete: Hétfőn jó nektek az ebédszünetben a szokásos helyen?

Barbi üzenete: Nekem igen.

Mirkó üzenete: Hogyne.

Benedek üzenete: Oké, kösz. Akkor hétfőn.

Mirkó üzenete: De ha gondolod, és fontos, jó most is.

Benedek üzenete: Ráér hétfőn.

Mirkó üzenete: Tuti?

Benedek üzenete: Persze. Roni nincs online, és Barbi is megy szalagavató-buliba.

Mirkó üzenete: Az nem a tegnapi szalagavatótok után volt?

Barbi üzenete: De, de az mindenkinek a saját osztálybulija volt. Most a B-sek, D-sek és G-esek közösére megyek.

Mirkó üzenete: Van közös is?

Barbi üzenete: Hát, mi szerveztünk.

Mirkó üzenete: Na jó, már elfogadtam, hogy létezik egy olyan, az enyémmel párhuzamos gimnazista világ, ahol hétvégente egyszer buliznak a deákosok, de hogy már kétszer is!

Barbi üzenete: Nem akarlak elkeseríteni…

Mirkó üzenete: Ne mondd, hogy van harmadik is.

Barbi üzenete: Az A-sok még holnap tartanak egy levezetést.

Mirkó üzenete: Mi? Vasárnap???

Barbi üzenete: Szalagavató-hétvégén belefér. :)

Mirkó üzenete: Na szép. Három buli. Én meg utoljára akkor szórakoztam, amikor a halloween házibulin kabátokra vigyáztam.

Barbi üzenete: Tényleg? De annak már vagy egy hónapja.

Mirkó üzenete: Mi ez ahhoz a tizenhét szórakozás nélküli évhez képest, ami előtte volt. Na mindegy. Amúgy… Hiába hívnának valahova, nem érek rá.

Barbi üzenete: Nem azt írtad Benedeknek, hogy neked jó ma is?

Mirkó üzenete: Nem.

Barbi üzenete: De ott van pár sorral feljebb.

Mirkó üzenete: Nincs ott.

Mirkó visszavont egy üzenetet.

Mirkó üzenete: Látod? Eltűnt.

Barbi üzenete: :DD

Mirkó üzenete: Akkor hétfőn. Jó bulizást nektek.

Barbi üzenete: Köszi, de csak én megyek.

Benedek üzenete: Csak Barbi megy.

Mirkó üzenete: Ó, értem. Benedek, te…?

Benedek üzenete: Én nem.

Mirkó üzenete: Okkké. Hétfőn.

Barbi üzenete: Hétfőn.

Benedek üzenete: Roni?

Olvasás közben folyamatosan mosolyogtam, mert a beszélgetés eszembe juttatta, hogy azon túl, hogy közösen oldunk meg deákos ügyeket, mennyire megkedveltem az X tagjait emberileg is, és hogy mennyire hiányzott, hogy kapcsolatban legyünk egymással. Merthogy azóta, hogy Benedek időt kért, és felfüggesztettük a profilt, nem kerestük a másikat, nem hívtuk, vagy üzentünk egymásnak. Nem beszéltünk össze, de valószínűleg mindannyian ugyanazon okból kifolyólag nem írtunk sehol. A közös chatünkben azért, hogy Benedek nehogy azt érezze, bármelyikünk sürgetni akarja, külön egymásnak azért, hogy ne tűnjön úgy, hogy a háta mögött beszélünk bármit, külön Benedeknek pedig azért nem, mert tiszteletben tartottuk, hogy időt kért. Legyen az bármennyi. A profilunk mellett tehát a négyesünk kapcsolata is szünetelt (kivéve értelemszerűen Barbit és Benedeket), olyannyira, hogy igazából nem is találkoztunk azóta egymással, függetlenül attól, hogy egy suliba járunk. Ugyanis a Belvárosi Deák két monstrumépületének méretéből adódóan könnyen előfordulhat, hogy valakik soha nem keresztezik egymás útját. Túl könnyű elveszni ennyi diák között, főleg, ha a különböző osztályok a napok nagy részét külön emeleteken, néha pedig akár külön épületben is töltik. Így az elmúlt három hétben Mirkót összesen kétszer, ha láttam, Barbit egyszer, és őt is csak messziről, Benedeket pedig egyszer sem. Egyszerűen nem futottunk egymásba. Viszont ez nem jelenti azt, hogy nem jutott rengetegszer eszembe, vagy hogy nem tudtam róla egyáltalán. Mert bár Benedek egyébként sem túl aktív Instája teljesen állt, és azóta nem posztolt, vagy sztorizott semmit, hogy kirakta a neki küldött Twenty One Pilots számot, más sztorijaiban igencsak sűrűn felbukkant. Barbi ugyanis, aki azért továbbra is napi szinten jelt adott magáról az Instáján sztorizás formájában, egész gyakran, szinte rendszeresen belecsempészte a bátyját a tartalmai közé egy-egy fotó vagy rövid videó erejéig. Mintha direkt mutatni akarná, hogy mi van vele, de persze nem akartam mögé képzelni semmit. Ráadásul így Barbi által tényleg tudtam Benedekről. Legalábbis nagy vonalakban.

Teljesen megfeledkezve arról, hogy Bogi és a két Kira odalent vár a ház előtt, ott ragadtam az előszobában. Benedek „Roni?” kérdésére már senki nem írt semmit, ez egyértelműen nekem szólt, úgyhogy válaszoltam rá.

Roni üzenete: Sziasztok! Persze, hétfőn ott leszek.

Az üzenetem alatt szinte rögtön megjelent Benedek ikonja, ami azt jelentette, hogy már látta is, majd miközben Mirkó és Barbi is elolvasta, Benedek beszívezte a válaszomat. A reakciója láttán elmosolyodtam, és egy pillanatra nekidöntöttem a fejem az előszobaszekrény ajtajának.

– Roni, te még itt vagy? – kérdezte anyu a hátam mögül váratlanul, mire kizökkenve a merengésből eltoltam magam a szekrénytől, és megfordultam. – Azt hittem már elmentél – nézett rám meglepetten.

– Éppen most indulok – feleltem, és a kilincset lenyomva kiléptem a lépcsőházba.

A ház előtt csatlakoztam a rám váró Bogiékhoz, és elsétáltunk a turistáktól hemzsegő Starbucksba, ahová így november utolsó hétvégéjén már megérkeztek a karácsonyi ízek.

– Ott egy szabad asztal, gyorsan, foglald le – mutatta a hosszú í-s Kíra, miközben a másik kezével megtolta a hátam. – Menj, menj – sürgetett, mert a zsúfolt kávézóban többen is vártak arra, hogy leülhessenek.

– Oké – indultam a felszabadult asztal irányába, ami nem csak, hogy az ablak mellett volt, de három szabad szék is tartozott hozzá. Ez a téli szombat estén valósággal csodaszámba ment, tekintve, hogy a belváros közepén az estére kellően átfagyott turisták ilyenkor ellepik melegedés céljából a kávézókat. – Sorry – emeltem fel a kezem sajnálkozó mozdulattal egy csalódott külföldi pár előtt, akik egy másodperccel később értek oda, így nekem sikerült leülnöm a szabad asztalhoz. Bosszankodva reagáltak, maguk között a saját nyelvükön megbeszélve a dolgot, aztán felém fordulva megkérdezték, hogy akkor legalább a két széket elvihetik-e, mire közöltem, hogy sajnos nem, mert nem egyedül vagyok. Erre már egyáltalán nem titkolták, hogy a pokolba kívánnak, és duzzogva félreálltak, miközben én elővettem a zsebemben rezgő telefont. Bogi üzent, a sorból kérdezte, hogy mit kérek. Visszaírtam, hogy valami szezonálist, aztán tovább várakoztam, és az üvegportálban visszatükröződő kávézót bámulva azon merengtem, hogy milyen rég vártam valamit annyira, mint a hétfői ebédszünetet.

– Roni – szólt Bogi, a hangsúlyából kiindulva nem is először, mire elkaptam a tekintetem az ablakról, és kérdőn néztem a többiekre, akik időközben megérkeztek a rendeléssel, és forgolódva éppen egy plusz széket próbáltak vadászni a közeli asztaloktól.

– Köszi – vettem el a felém tartott elviteles poharat, amire ráíratták a nevemet is, és a táskámból előhalásztam a pénztárcám, hogy kifizessem.

– Mi volt az? – kérdezte Bogi az üveghez hajolva, és két kezét ellenzőként a halántékához tette, hogy kilásson a sötétbe.

– Micsoda? – néztem fel a pénztárcámból.

– Nagyon mosolyogtál, azt hittem láttál valami érdekeset – ült le velem szemben.

– Ja nem, csak… – kezdtem, aztán megráztam a fejem. – Mennyi volt? – tereltem el a témát. Bogi megmondta a latte árát, én pedig odatoltam elé, miközben a két Kira megérkezett egy plusz székkel.

– Megvan! – közölték büszkén.

Ahhoz, hogy beférjen a kis kerek asztalhoz a negyedik szék is, egy kicsit át kellett rendeződnünk. Végül kissé nyomorogva, de sikerült mindannyiunknak elhelyezkednie.

– Figyeljetek – suttogta Bogi egy idő után, szigorúan a keze között tartott pohárnak intézve a szavait: – Ne feltűnően, de… A pultnál áll egy helyes fiútársaság, akik állandóan idefelé néznek.

– Hol? – nyújtogatta a nyakát Kira, és a hosszú í-s is odakapta a fejét.

– Mondom, ne feltűnően! – sziszegte Bogi, mire Kiráék azonnal visszafordultak és kevésbé látványosan, ezúttal felváltva pillantottak az említett fiúk felé.

– Tényleg – vigyorgott Kíra visszafojtott nevetéssel.

Bogi kérdőn nézett rám.

– Roni?

– Hm? – kérdeztem, majd látva a kérdő tekintetüket, kapcsoltam, és egy „ja igen, nézem” bólintással fordultam a kiadópult irányába, ahol a négy fiú, akik már észrevették, hogy észrevettük őket, egymás vállát lökdösték röhögve. Az rögtön kiderült, hogy nem turisták, mert odahallatszódott hozzánk a „menj már oda, Ákos”, „én biztos nem, menjél te” vacillálásuk. – Aha, látom – dünnyögtem a szememet forgatva, és visszafordulva beleittam a poharamba.

Pár perccel később a fiúk közül ketten (Ákos és a másik is) odajöttek hozzánk, és megkérdezték, hogy nincs-e kedvünk átülni a nagyobb asztalukhoz, mire Bogiékkal összenézve némán megvitattuk a dolgot, hogy ki mit gondol. Az arckifejezésükből úgy tűnt, ők mind benne lennének, ezért kíváncsian néztek rám, azt tudakolva, hogy én mit szólok, mire átgondoltam a lehetőségeimet, amiből nem igazán volt egynél több, tekintve, hogy úgy tudták, nincs barátom, vagy kialakulóban lévő kapcsolatom, és nem is volt szabad, hogy bármi miatt ennek az ellenkezőjét higgyék, mert akkor biztosan visszavezetnék a halloweenbulira, és az ott történtekre, amivel eljutnak Benedekhez, akivel ugye egy anonim csapatot alkotunk. Ezt pedig nem kockáztathattam. Úgyhogy magamra erőltettem egy mosolyt, és megragadtam a poharamat, jelezve, hogy készen állok az asztalváltásra és az ismerkedésre. Bogiék boldogan álltak fel, és mind átültünk a másik, nagyobb asztalhoz, ahol egy órát beszélgettünk a fiúkkal, akik valami koncertre jöttek az Akváriumba. Igazából az előzenekart le is késték miattunk.

A lehető legnagyobb érdeklődéssel figyeltem a szemben ülő srácra, akinek úgy tűnt, hogy én tetszettem meg, mert folyamatosan velem akart beszélgetni, és miközben bólogatva hallgattam, néha odapillantottam a többiekre, akik látva, hogy nem ágálok az ismerkedés ellen, már nem gyanakodtak. Merthogy, volt mire.

Ugyanis három héttel ezelőtt más is történt azon túl, hogy kiderült, Maja küldte az üzenetet, és szüneteltetni kezdtük az X-et. Pont abban az időben, az őszi szünetről visszaérve kibukott a hét perc mennyország csókunk Benedekkel. Amivel egyáltalán nem számoltunk, őszintén szólva csak azzal foglalkoztunk, hogy sikeresen lezártuk azt az ügyet, miközben megfeledkeztünk arról az apróságról, hogy mint minden valamire való gimnáziumban, a Deákban is előszeretettel terjednek a pletykák, így a Kövecsesnél megrendezett halloweenbulin történteknek is lett hírértéke, és bekerült a beszédtémák közé. A polaroidok visszaszerzésekor a lebukásunk elkerülése érdekében bevállalt hét perc mennyország csók attól ugyan megmentett minket, hogy kitudódjon a titkos missziónk, de attól nem, hogy megláttak minket csókolózni. És ha valami, akkor egy dolog biztos a Deákban. Ha valaki tud valamit, akkor az nem titok többé. És minket ketten is láttak. Kövecses meg a haverja. Úgyhogy a csókunk híre elterjedt a suliban, és az őszi szünet után nem volt olyan, aki ne hallotta volna, hogy a Somfalvi ikrek fiútagja meg az egyik tizenegyedikes lány is hét perc mennyországozott a bulin. A sztori nem ment akkorát, nem rengette meg a falakat, és nem okozott különösebb gondot sem, egyrészt, mert a halloweenbulin nem csak mi hétperceztünk, voltak bőven mások is utánunk, másrészt, nem csak ez történt aznap este, egy csomó más is, kezdve azzal, hogy két ribanc-bohócnak öltözött lány összeszólalkozott a konyhában, vagy hogy eltört Kövecses anyjának valami vázája, esetleg, hogy volt egy dzsekifelelős Batman a bulin. Nem voltunk tehát gyanúsak Benedekkel, illetve, teljes Deák-szinten nem. Viszont a közvetlen környezetemmel kicsit más volt a helyzet, ahol ott voltak, akik ennél sokkal inkább akarták tudni, hogy mi a helyzet, és mi volt ez az egész. Nekem pedig az X védelmében tartanom kellett magam ahhoz a verzióhoz, többször elmesélve az egészet, miszerint nem ismerem Somfalvi Benedeket, hanem egyszerűen csak egy bulijáték véletlen kiválasztottjai voltunk, akik a szabályoknak megfelelően játszottak egyet, és ennyi. És ahhoz, hogy ez hiteles legyen, és ne merüljön fel a gyanú szikrája sem, hogy esetleg van bármiféle kapcsolatom, vagy akár érzelmem valaki felé, úgy kellett tennem, mint akinek semmi kifogása egy esetleges szombat esti ismerkedés ellen. Pedig amúgy volt. Mármint kifogásom. Nem érzelmem.

A kávézós fiúk végül elmentek a koncertre, mi meg egy halom új Instagram-profil birtokában maradtunk még egy kicsit, megvitatni, hogy kinek ki tetszett a legjobban, aztán elindultunk haza.

– Mehetünk először felém? Megígértem anyunak – néztem a többiekre, miközben állig felhúztam a kabátom cipzárját, és a nyakam köré tekertem a sálam.

– Persze – felelték Bogiék.

A benti meleghez képest az este kifejezetten hideg volt, úgyhogy sietősre vettük, így gyorsan hazaértem.

– Itthon vagyok – kiáltottam, amint beléptem az ajtón, és az előszobaszekrény előtti cipőket látva konstatáltam, hogy még tart a kártyaparti. – Megjöttem – köszöntem be a nappaliba, mert a hangos beszélgetéstől nem is hallották az érkezésemet.

– Nem fáztál hazafelé? – érdeklődött anyu.

– Nem, melegen tartott a Toffee Nut Latte – feleltem, mire a kártyázó társaság többi tagja is felém pillantott, én pedig szélesen vigyorogva feltettem a kezem. – Ennek tényleg nincs magyar neve! – jegyeztem meg védekezőn, majd intettem, és átmentem a szobámba.

A laptopomon bekapcsoltam egy nekem ajánlott zenelejátszási listát, ami elnyomta a nappaliból beszűrődő jókedvű beszélgetést, és énekelve vonultam át az alvócuccommal a fürdőszobába. A zenét bekapcsolva hagytam, úgyhogy mire visszaértem, már négy számmal előrébb járt, annak is a legvégén, aztán a megszólaló Heathensre felkaptam a fejem. Az őszi szünet óta nem hallgattam, és ahogy a hosszú pólóban, a fürdéshez felfogott hajjal, pizsamanadrágban álltam a szobám közepén, egy pillanatra visszarepültem az időben a sötét fürdőszobába, ahol az apró helyiséget belengte Benedek illata, és annyira közel álltunk egymáshoz, hogy az arcomon éreztem a meleg leheletét, majd az arcát takaró kendőhöz nyúltam, lehúztam az állán, és felé hajoltam.

A szám „Watch It” része előtt leállítottam a zenét, mindkét tenyeremet a halántékomra szorítottam és hosszasan kifújtam a levegőt, aztán a fejemet rázva elhessegettem a gondolataimat, és inkább folytattam a sorozatnézést.

Mivel nem jött álom a szememre, hajnal ötig ledaráltam az egész évadot.

x 3 x

A vasárnap után, amit lényegében azzal töltöttem, hogy anyunak segítettem felvarrni a harmadikos osztályának készített óriási adventi kalendárium zsebeit, hétfő reggel együtt léptünk ki a lakásból.

– Megvan? Bírod egyedül? – kérdeztem, amikor a kapun kiérve útjaink el kellett hogy váljanak, és a biztonság kedvéért még nem engedtem el a hosszú dekoráció alját, inkább megvártam a válaszát.

– Igen – bólogatott valahonnan a 14-ei zseb alól. – Még ha itt egy kicsit jobban rám akasztanád.

– Így? – emeltem feljebb az egészet, és ráterítettem anyu fejére.

– Igen, köszi.

– Stabil? – húztam el a kezem óvatosan, készen arra, hogy időben odakapjak, ha le akarna esni.

– Szerintem… – gondolkodott el, és ráfogott a hosszú anyagra. – Igen – erősítette meg magabiztosabb hangon.

– Biztos, hogy ne kísérjelek el a suliig? – kérdeztem, mert nem úgy tűnt, mintha kilátna alóla.

– Akkor elkésel.

– Nem baj. Ma úgysincs semmi fontos – legyintettem. – Az ebédszüneten kívül – szúrtam még közbe. – Addigra be kell érnem a Deákba.

– Mi van az ebédszünetben? – érdeklődött anyu.

Rájöttem, hogy elszóltam magam, úgyhogy sietősen rávágtam, ami először eszembe jutott.

– Az új kukák! Akkor cserélik ki minden osztályban a régit az új, kék szemetesre.

– Értem – felelte. – Roppant izgalmasan hangzik.

– Igen. Nagy nap a deákosoknak – közöltem a lehető legmeggyőzőbben. – De addig ráérek, szóval elkísérlek, ha igazolod.

– Hát, az nagyon jó lenne, Roni, tényleg… – döntötte oldalra a fejét kissé, hogy valamennyire kilásson a hatalmas, filcszerű anyag alól. – De nem hinném, hogy több órádat tudom igazolni, addig legalábbis biztosan nem, amíg nem megyek be fogadóórára és nem kérdezem meg, hogy mi ez a sok téves igazolatlan, meg késés a Krétádban. Szólnom kell, hogy nézzék meg, mert ez nonszensz, összeszámoltam, és lehetetlen, hogy…

Tekintve, hogy számomra nem igazán kedvezett a téma alakulása, és nem is volt ideális belemenni a megvitatásába, kénytelen voltam improvizálni valamit.

– Várj, útban vagyunk – húztam félre kissé anyut a járdán. Épp jött egy gyalogos, aki egyébként biztosan elfért volna, de muszáj volt félbeszakítanom, mert ingoványos talajra tévedtünk a késéseimmel. – Na jó, akkor én megyek, te meg óvatosan – bújtam be az anyag alá, hogy adjak egy puszit, aztán visszarendeztem anyura a giga kalendáriumot, és az elsejei, fenyőfamintával díszített zsebet megpaskolva jeleztem, hogy indulhat, majd a vállánál fogva irányba is állítottam.

A zebránál a zöld jelzésre várva arra gondoltam, hogy amennyiben ma esetleg úgy alakul az ebédszüneti megbeszélés, hogy újraindul az X, ki kell találnom valamit a késésekre, mert már rég összejött annyi, amennyi az egész tanévre is sok lenne, miközben még csak a héten lesz december.

A Deákhoz közeledve a belvárosi utcát ellepték a nagykabátos diákok, akik közül sokan a környéken lebzseltek a becsengetésig, és nagy társaságokba verődve vitatták meg a hétvége eseményeit.

A Deák melletti pékségben a szokásos háromnegyed nyolcas tömeg fogadott, amikor beléptem a túlfűtött, pékáru és csokoládé illatú üzletbe, ahol beálltam a sor végére. Az el-elkapott beszélgetésfoszlányok alapján mindenki a pénteki szalagavatóról beszélt, az is, aki ott volt, az is, aki nem. Mint a legtöbben, én is az utóbbi táborba tartoztam, három okból kifolyólag is. Az első, hogy nem volt (publikusan) olyan végzős ismerősöm, akivel annyira jóban lennék, hogy ott legyek a szalagavatóján. A második, hogy az osztályomból sem ment tudtommal senki, a DDK-sunkon kívül, aki jegyszedőként vett részt az eseményen. Még a „mindig mindenhol ott vagyok” padtársam, Niki is csak a szalagavató utáni egyik házibuliba volt hivatalos, mert… És itt jön a harmadik ok. A Deák szalagavatóját az iskola nagy létszáma miatt egy bérelt sportcsarnokban rendezték, valahol az egyik külső kerületben. Szóval csak az ment el, aki bevállalta a több átszállást, vagy akinek valamiféle szerepe volt, esetleg köze valamelyik végzőshöz. Mindenki más inkább a házibulikat és szórakozóhelyeket választotta, amit az esemény után már újra a belvárosban tartottak, a jól ismert helyeken. Így aztán magáról a szalagavatóról azok, akik nem voltak ott, csak a posztok és videók alapján alkothattak véleményt, abból viszont annyi volt, hogy ellepte az egész Instát. Ment a diskurzus a legszebb keringőpáros, legjobb haj, legkirívóbb ruhaválasztás és legviccesebb osztálytánc témában, záporoztak a lájkok és kommentek, a taggelések és továbbosztások. Ahogy láttam, a szalagavatóról Benedek semmit, Barbi viszont több sztorit és lapozgatós posztot is megosztott. Az első adag tizenhárom fotója magáról a sportcsarnokban tartott eseményről volt. A főfotón Barbi a fehér, pánt nélküli, hosszú ruhakölteményében, strasszokkal díszített kontyban mosolygott egyedül, gyönyörű sminkben. A másodikon ugyanez a kép volt, csak guggolós pózban, így szétterült körülötte a ruha. A harmadik képen Barbi a táncpartnerével szerepelt, a negyediken Benedekkel, aki elegáns öltönyben állt a húga mellett. A Somfalvi ikrek, ahogy az várható volt, a szalagavatójukon sem okoztak csalódást. A Barbi oldalára feltöltött lapozgatós poszt ötödik képe egy csak fehér ruhás lányokból álló csoportkép volt Barbiról és az osztályába járó barátnőiről. A hatodik képen csak az alkalmi cipője látszódott felülnézetből fotózva, a hetediken négyen szerepeltek Benedekkel és a szüleikkel, a nyolcadikon Barbi, a táncpartnere, Benedek és az ő táncpartnere volt látható, a kilencediken a szalagtűzés pillanata Barbiról, a tizediken a szalagtűzés Benedekről, a tizenegyediken Barbi a partnerével keringőzés közben, a tizenkettediken Barbi és az apukája keringőzés közben, végül tizenharmadikként egy videót töltött fel, ezen Benedekkel táncol. A felvételen tánc közben Barbi mond valamit, amin mindketten elnevetik magukat, miközben körülöttük a szalagavató végét jelentő szülő, testvér vagy külsős partnerrel táncolás vette kezdetét. Magáról a szalagavatóról ennyit osztott meg Barbi, a többi posztja és sztorija már az azt követő osztálybulin, és a hétvége folyamán megtartott többi bulin készült. Ezeken viszont Benedek nem szerepelt, mert nem volt ott egyiken sem.

– Következő – szólított a pultos.

Letoltam a fejhallgatót a nyakamra, és hagyva, hogy tovább szóljon belőle a zene, átfutottam a kínálatot.

– Egy – kezdtem megszokásból, majd eszembe jutott, hogy az ebédszünetben találkozunk a többiekkel, úgyhogy rögtön módosítottam is. – Bocsánat, inkább négy töltött hókiflit szeretnék kérni, valamint – pillantottam a pult mögötti táblára, amin a szezonális kínálat szerepelt – egy mézeskalácsos lattét.

A pékség a téli szezonra kis Candy cane mintás papírzacskóra váltott. Átvettem a pult felett a piros elviteles poharammal együtt, aztán igyekeztem kikerülni a mögöttem sorban állókat. Kilépve besoroltam a Deákhoz vonuló diáktömegbe, és a forró italomat kortyolgatva haladtam velük a hideg téli reggelen, majd a kapuhoz érve felmutattam a diákomat, és bementem a suliba. Épp az igazolványomat raktam el a táskámba, amikor megpillantottam az épület földszintjén keresztülrohanó két végzős srácot, akik a bakancs-farmer-pulcsi öltözetükre egy-egy hófehér szalagavatós női ruhát húztak, amik annyira kicsik voltak rájuk, hogy hátul fel sem lehetett húzni a cipzárt. A két fiú szemmel láthatóan egymással versenyezett az 1-es épület folyosóján, amit többen videóztak is a telefonjukkal nagy ujjongás és drukk közepette.

– Barmok, ezek bérelt ruhák! – szaladt ki két lány az egyik teremből. – Ha bajuk lesz, ti fizetitek ki! – kiáltotta utánuk az egyikük, de hiába, a ruhákat lenyúló osztálytársaik már elrohantak benne, és a hangzavar alapján el is érték a célt, ami a távoli, földszint kettes terem irányából érkezett. A két lány tehetetlenül nézett össze, aztán visszamentek a termükbe, ahogyan mindenki más is folytatta az addigi tevékenységét. Nem volt ebben különösebben semmi fura, csak egy szokásos hétfő a Deákban. Én is továbbmentem, és elhaladva az egyik automata előtt rápillantottam az ott állókra.

A páros egymást átkarolva várta, hogy megkapja a választott terméket, amit a beteg hangú, ősrégi automata nyikorogva dobott le a tartóba. Bár háttal álltak nekem, így is felismertem őket. A festett szőke hajú, magas fiú, és a mellette álló, tökéletes öltözékű lány, aki egy fehér pulóverre világosbarna pufimellényt vett, amit barna kordbársony nadrággal, és világos téli hóbakanccsal egészített ki. Rögtön tudtam. Szabi és Maja. Benedek volt legjobb haverja, és volt barátnője. Szabi éppen lehajolt, hogy kivegye a terméket, aztán a résbe dugta az ujját, hogy elvegye a visszajárót, de nem volt benne semmi. Ekkor odaadta a barátnőjének a csokit, és idegesen ráütött a gép oldalára. Miközben tenyérrel püfölte, észre sem vette az automata oldalára ragasztott kis mosolygós matricát, ami az X Instagram-profilját hirdette a segítségkérőknek. Végül a gép visszaadott némi aprót, így Szabi és Maja újra egymás kezét fogva továbbmentek. Bármi változás is történt, vagy nem történt azóta, hogy Maja írt az X profilnak, egyvalami biztos. Még együtt vannak Szabival. Én pedig alig vártam az ebédszünetet.

Annyira, hogy az előtte lévő angol utolsó perceiben már csengetés előtt elpakoltam az asztalomról, önkényesen véget vetve az órának, aminek a tanár annyira nem örült, tekintve, hogy egyébként még diktálta a szöveget.

– Veronika, elhiszem, hogy már mennél, hidd el, nem vagy vele egyedül, de ha megengeded, még leadnám a mai anyagot – szólt rám élesen.

– Elnézést – húztam be a nyakam, és a táskámat magam elé téve kivettem belőle az angolfüzetem, majd a mellettem ülő Nikihez fordultam.

– Mennyiről maradtam le? – pillantottam a füzetére.

– Fogalmam sincs, vagy negyedórája csak bambulok – felelte, és akkor vettem észre, hogy bár a tolla hegyét a papírra nyomja, valójában meg sem mozdítja.

– Értem – vontam vállat, és pár sort kihagyva azzal, hogy majd pótolom, folytattam a diktált szöveg hallás alapján történő leírását.

Csengetéskor aztán már tényleg hagytam az egészet, és egy „and” után egyszerűen nem folytattam a mondatot, csak benyomtam a füzetet a táskámba, és sietősen kimásztam a padunk külső székén ülő Niki mögül, aki már bele is merült a telefonjába.

– Na neee! – mondta tágra nyílt szemmel.

– Mi az? – torpantam meg mellette.

– Most kaptam egy TikTok-ot Holló Miráról, ahogy részegen hány az étterem mosdójában a 12E szalagavató-buliján – mutatta fel, hogy lássam.

Egy fejrázással reagáltam a látottakra, de Niki már nem figyelt rám, hanem visszaemelte maga elé a telefonját, és nyomta is a videó továbbküldését vagy öt személynek. A kijelzőre pillantva egy „szegény lány” grimasszal konstatáltam, hogy ezen a hétfőn ezek szerint ő szolgáltatja a beszédtémát, mert ahogy az lenni szokott, a Deákban állandóan zajlanak az események, a „Nikik” pedig segítenek életben tartani a pletyka örök tüzét, azzal, hogy jóformán nulla huszonnégyben táplálják.

A videót osztó padtársamat otthagyva a vállamra kaptam a táskámat, és elsiettem.

A 2-es épületben megálltam a lezárt terület mellett, és amikor tiszta volt a terep, óvatosan félrehúztam az átlátszó anyagot, és egy szempillantás alatt bebújtam mögé. Mivel a fólia még mozgott kicsit, tudtam, hogy valaki előttem jár közülünk, és a szeptember óta használaton kívüli iskolarészen végighaladva azt is pontosan tudtam, hogy ki, mert éreztem a levegőben az illatát. Így aztán a letakart könyvespolcok utolsó soránál befordulva egyáltalán nem lepett meg, hogy Benedeket találom ott, aki éppen felült a szokásos helyére, az asztal tetejére, fél lábát lelógatva, másikkal pedig az egyik széket támasztva, és kezét a fehér kapucnis pulcsijának kenguruzsebébe dugta. Az érkezésemre felém nézett, és amikor meglátta, hogy én vagyok, elmosolyodott, amit automatikusan viszonoztam, és odasétáltam hozzá. Rég találkoztunk.

– Szia – köszöntem, miközben leraktam a táskámat az egyik szabad székre.

– Szia – köszönt vissza, és a tekintetével követte a mozdulatomat, miközben kivettem a pékségben vásárolt zacskót, és felé tartottam. A megszokott forgatókönyvre elnevette magát, és belenyúlt, hogy kivegyen belőle egyet, aztán én is kiszedtem a sajátomat, a többiekét pedig leraktam az asztalra.

– Köszi – mutatta fel a hókiflit, mire mosolyogva biccentettem, majd tanácstalanul körbefordultam, hogy keressek egy helyet, ahová leülök. Benedek erre levette a lábát a székről, hátha azt választom.

– Nem, hagyd csak – szóltam azonnal, és már le is huppantam egy másikra, így Benedek visszaengedte a lábát, és kíváncsian pillantott rám.

– Ez elvileg újdonság – szóltam a hókiflit forgatva az ujjaim között.

– Igen?

– Aha. De nem tudom, hogy jó-e. Kíváncsi vagyok – mondtam, és beleharaptam, ami közben Benedek mosolyogva nézett. – Igen – bólogattam. – Nagyon jó. Kóstold meg.

– Rendben – fogadta meg, és ő is beleharapott a pékáruba, majd a tenyerét az álla alá tette, amint megérezte, hogy belül folyós.

– Ja igen, vigyázz – tettem hozzá, merthogy fehér pulóvert viselt. – Valami szedres cuccal töltött – figyelmeztettem. Benedek bólogatva reagált, és kissé hátradöntötte a fejét, hogy nehogy leegye magát.

– Oké, ez tényleg finom – állapította meg.

– Mondtam – bólogattam.

– Kösz – szólt némi szünet után.

– Már megköszönted az előbb – mosolyogtam rá.

– Nem ezt – szólt, mire összehúzott szemöldökkel fordultam felé. – Hanem hogy nem kérdezel semmit arról, hogy mi tartott három hétig.

– Eltelt három hét? – néztem rá tettetett meglepődéssel.

Benedek elröhögte magát, és egy „ezt értékelem” pillantással nyugtázta a reakciómat.

– Milyen jó újra itt lenni – váltottam témát.

– Igen?

– Igen. Hiányzott – vallottam be.

Benedek mosolyogva bólogatott.

– Ja, nekem is.

– Talán a takarófóliák, vagy ez az áporodott szag teszi – néztem körbe elgondolkodva.

– Igen, van benne valami ellenállhatatlan – mondta nevetve, majd mindketten csendben ettünk tovább.

– Egyébként én ugyanezt tettem volna – szólaltam meg pár pillanattal később, a kezemben a hókiflivel, amiről minden mozdulattal szóródott a porcukor. – A helyedben.

– Hogy? – nézett rám kérdőn Benedek.

– Vártam volna – közöltem, majd a kíváncsi arckifejezését látva, folytattam. – A szalagavatóig.

– Gondolod, hogy ez történt?

– Nem, nem! Ez én lettem volna a te helyzetedben – tettettem, hogy nem róla beszélünk.

Benedek elrejtette a mosolyát, és érdeklődőn nézett.

– Aha, értem. És miért vártál volna?

– Időhúzásból. Hátha megoldódik magától. Vagy legalábbis nélkülem – válaszoltam, és mivel úgy tűnt, Benedek kíváncsi a hosszabb gondolatmenetre, bővebben is kifejtettem: – Ismerem magam, és tudom, hogy a megkeresésre úgysem mondanék nemet, tekintve, hogy az teljesen ellentmondana annak, amiért létrejött az X – magyaráztam teljes meggyőződéssel a prót. – Viszont – váltottam át a kontrára –, nem őrültem meg teljesen, hogy egy ilyen szituációban azonnal rohanok segíteni… Szóval emiatt én, és ugye rólam van szó – erősítettem meg újra –, időnyerés gyanánt kivártam volna, méghozzá a szalagavatóig. És azért addig, mert a sok táncpróba, meg a párosok állandó együttléte miatt nehéz kettős életet élni, és ha valaki hűtlen, talán lebukik magától is, nem kellek hozzá. Ha meg nem bukik le, akkor talán nem igaz, és lehet, hogy már nincs is szükség a segítségemre, mert talán nincs miben segíteni. Ha nincs kétely, nincs eset sem, nekem pedig nem kell vállalnom. Viszont elutasítanom sem – fejeztem be. – Én ezért vártam volna ennyit, hátha bejön – vontam meg a vállam, és Benedekre néztem, aki állta a tekintetem, majd elnevette magát, és bekapta az utolsó falat hókiflit, aztán a tenyerét lesöpörve kivett a táskájából egy sportkulacsot, és felém pillantott.

– Ez tényleg finom volt – mondta, miközben lecsavarta a kupakját. – Nem nagyon szoktál tévedni – jegyezte meg. – És péksütiben sem.

A kettős utalásra, amivel elismerte, hogy eltaláltam a háromhetes időhúzását, visszafogott mosollyal néztem rá, miközben Mirkó fordult be az utolsó két letakart polcsor között.

– És újra együtt az Árnyak ligája – köszöntött minket lelkesen.

– Biztos, hogy nem – vétózta meg Benedek azonnal a névválasztást, és előrenyújtotta a kezét.

Mirkó odalépett hozzá a bordó kapucnis pulcsijában, ami fölé egy képregénymintás rövid ujjú pólót húzott, és kezet fogott Benedekkel.

– Ne vágd rá, még nem hallottad a többit. Egy egész sor variációval készültem.

– Az mennyit jelent? – kérdeztem vidáman Mirkótól.

– Nem fogok hazudni, az X nélkül kicsit üres az életem, szóval sok – közölte. – Ez az enyém? – vette észre az asztalon heverő zacskót, egyből kitalálva, hogy miért van ott.

– Igen – mosolyodtam el azon, hogy ez ezek szerint már hozzátartozik a szokásainkhoz. – Hókifli.

– Azt bírom, köszi – emelte ki belőle a sütit, és a foga közé szorította, miközben kivette a táskájából a laptopját, felnyitva az alkarjára támasztotta, és a másik kezével megnyitott egy jegyzetet a gépen. – Hogy nekem mennyire hiányzott a… – olvasta el a felső sort. – A Problémamegoldók gyűlése.

– Nem – vágta rá Benedek az újabb névötletre.

– Számíthatsz ránk alakulat? – próbálkozott tovább Mirkó.

– Nem – szálltam be a nemleges válaszadásba én is.

– D.S.CS?

– Az mi? – húztuk össze a szemöldökünket.

– Deákosokat Segítő Csapat.

– Kizárt – állt meg a polcok mellett Barbi, és mosolyogva nézett ránk. – Sziasztok.

Barbi egy tőle megszokott, brutálisan stílusos és irigylésre méltóan jó összképű szettet viselt, ami egy fekete garbós pulóverből, egy derékban vastag övű sötétbarna zakókabátból és egy kockás szoknyából állt, amihez hosszú téli csizmát és vastag pamutharisnyát húzott. Hosszú barna haját középen választotta el, és csattal felfogta két oldalra. Az érkezésére mind odafordultunk. Barbi intett egyet a bátyjának, hozzám pedig odahajolt egy ölelésre, amit viszonoztam, miközben Barbi a hátam mögött kinyújtotta a karját Mirkó irányába, és belecsapott a felé feltartott tenyérbe. Együtt voltunk újra.

– Ez a tiéd, Barbi – adtam oda neki az utolsó hókiflit.

– Ó, de jó, köszi. Pont ma akartam valami ilyet enni a többhetes önkínzás után, de reggel már nem volt időm bemenni a pékségbe – mesélte, majd beleharapott a sütibe, és hümmögve lehunyta a szemét. – Úristen, végre – bólogatott.

Megértőn elnevettem magam, miközben Mirkó értetlenül nézett ránk.

– Mi történik? – kérdezte.

– A szalagavató – felelte Barbi, majd látva, hogy ez így nem segíti ki Mirkót, folytatta: – A ruha miatt. Azért, hogy minden stimmeljen, és mindenhol pont úgy álljon rajtam, ahogy elterveztem, ezek teljesen kimaradtak az utóbbi időben – mutatta fel a papírzacskót. – Úgyhogy most igazán boldog vagyok, köszi, Roni – nézett rám.

– Nincs mit – feleltem. – Ja, és hidd el, minden stimmelt. Elképesztően néztél ki a szalagavatón – mondtam, amire hálásan elmosolyodott.

– Láttad?

– Persze. Megnézegettem rólad, amiket kiraktál – válaszoltam, majd Benedek irányába pillantottam. – Rólatok – javítottam ki magam.

– Nem voltál, Roni? A szalagavatón? – kérdezte Mirkó.

– Nem, nem – ingattam a fejem. – Nem ment tőlünk senki. Te voltál? – kérdeztem vissza.

– Nem. Lehetett jelentkezni a DDK-ban helyszíni jegyszedő vagy ruhatáros feladatra, de azok a pozíciók hamar beteltek, úgyhogy diákkörösként nem tudtam menni, sima vendégként meg nem mentem el egyedül. De én is megnéztem mindent rólatok – tette hozzá, szavait a Somfalvi ikrekhez intézve, akik egy köszönetteljes biccentéssel reagáltak rá, aztán a téma elülését követő váratlanul beállt csendben valamennyien a gondolatainkba merültünk.

– Jó – köszörülte meg a torkát Benedek, pontosan tudva, hogy ő következik. – Aktiváljuk vissza az X-et – nézett Mirkóra, aki erre egy „biztos?” arckifejezéssel reagált, és mi is kíváncsian lestünk Barbival a testvére felé, aki határozottan bólintott egyet. – Működjön újra a profil.

– Rendben – húzta elő Mirkó a telefonját a zsebéből, és már bele is merült a visszaállításba. Amíg ezzel foglalatoskodott, én kérdőn Barbira pillantottam, aki elkapta a tekintetem, és alig láthatóan megrázta a fejét, határozottan azt jelezve felém, hogy erről nem tudott, nem ismeri Benedek álláspontját vagy szándékát a témában.

– Meg is van. Újra aktívak vagyunk – jelentette be Mirkó, és felénk fordította a kijelzőt.

– Oké. Ott az üzenet? – érdeklődött Benedek.

– A valamivala…? – kérdezett vissza Mirkó.

– Majáé – egyszerűsítette le Benedek.

– Igen, itt van. Úgy, ahogy hagytuk. Nem változott semmi.

– Jó, akkor… Azt hiszem itt az ideje, hogy visszaírjunk neki – mondta ki Benedek.

Barbi beharapta az alsó ajkát, nehogy hangosan reagáljon valamit, Mirkó pedig Benedek felé nyújtotta a telefonját.

– Írjam én? – kérdezte Benedek a hezitálás láttán.

Mirkó tanácstalanul nézett felénk, mert nála volt ugyan az ügy, mielőtt kiderült, hogy kit rejt a profil, de mivel azóta megtudtuk, nem volt kifejezetten gazdája. Igazából ügy sem volt. Mirkó kérdő tekintetére egy „passz” arckifejezéssel válaszoltam, így átsiklott Barbira, aki viszont egy gyilkos „nehogy átadd neki” szemmeresztgetéssel próbálta védeni a bátyját attól, hogy (még ha) a másik fél tudta nélkül is, de kapcsolatban legyen Majával. Mirkó, aki ezt rögtön megértette, visszahúzta a karját.

– Nem, igazából én akarok válaszolni neki – köszörülte meg a torkát, és maga felé fordította a telefonját. – Úgyis úgy kedvelem – dünnyögte halkan.

Benedek rögtön felmérte, hogy Mirkó ezt mennyire nem szívesen teszi, ezért a fejét rázva elővette a telefonját.

– Hagyd, tényleg, inkább írok én – szólt, mire Barbinak a rémülettől elkerekedett a szeme, és én is bizonytalanul fintorogtam egyet, miközben Mirkó, aki szintén nem akarta, hogy Benedek miatta kényszerüljön arra, hogy Majával üzengessen, megpróbálta menteni a helyzetet.

– Nem, nem! Én csinálom. Már írom! – erősködött és kapkodva rányomott az üzeneten belül a válaszadásra. Egy másodperccel később azonban tanácstalanul felnézett. – Csak mit is?

Mindnyájan vártuk Benedek válaszát, aki sóhajtott egyet, beletúrt a hajába, és alig láthatóan ingatta a fejét.

– Kérdezzük meg, hogy még mindig úgy gondol… – kezdte, de elharapta a mondatot, és máshogy tette fel a kérdést. – Hogy kell-e még segítség.

– Jó – bólintott Mirkó, és már kezdte is írni.

– Mármint – szólalt meg ismét Benedek. – Erről szóljon a válasz, de azért ne csak ennyi legyen. Normálisan, mint bárki másnak.

– Jó, akkor megkérdezem máshogy – forgatta a szemét Mirkó, majd visszatörölte, és ismét írni kezdett, hosszabban, és ezúttal hangosan fel is olvasta közben. – Szia. Elnézést, hogy mostanáig nem jelentkeztem – dünnyögte. – De újra itt vagyok, és ha szükséged van még segítségre, nyugodtan fordulj fel – olvasta, és mivel úgy tűnt, végzett, mind rámeredtünk. Erre Mirkó felemelte a szabad kezét, és a mutatóujjával jelezte, hogy várjunk, mert még nincs vége, majd kiegészítette. – …ém bizalommal – fejezte be, így végül „fordulj felém” lett belőle, de azért nem lehetett véletlen, hogy volt egy pillanatig sima fordulj fel verzió is. Sőt, megkockáztatom, hogy az volt az igazi.

– Így jó lesz? – nézett körbe Mirkó, és megemelte a telefonját.

– Igen, kösz, így mehet – mondta Benedek.

– Jó. Akkor… – fújta ki a levegőt Mirkó, és rányomott a kijelzőjére. – Elküldtem. Nincs visszaút, elment Majának a válasz.

– Oké – bólintott Benedek.

– És most? – kérdezte Mirkó.

– Most várunk.

– Tudod már, mit csinálsz, ha válaszol? – nézett Barbi a bátyjára.

– Az nagyban függ attól, hogy mit válaszol – felelte Benedek.

– Hogy érted? – kérdezte Mirkó.

– Hát, azt kérdeztük, hogy kell-e még a segítség – emelte a plafon felé a tenyerét. – Lehet, hogy kell, lehet, hogy nem.

– Létezik, hogy közben szakítottak? – csodálkozott el Mirkó.

– Nem – rázta meg a fejét Barbi. – Még járnak.

– Biztos? – reménykedett Mirkó.

– Biztos – lombozta le Barbi. – A szalagavatón és az utána lévő osztálybulijukon is együtt voltak, kizárt a szakítás.

– Ez igaz, én még ma reggel is láttam őket együtt – erősítettem meg. – Szóval szakítani, biztos, hogy nem szakítottak.

– De akkor milyen esetben fordulhat elő, hogy mégsem kell segítség neki? – kérdezte Mirkó.

– Mondjuk, ha már nem gondolja azt, hogy megcsalják – feleltem, kisegítve Benedeket.

– Mondjuk – helyeselt Benedek.

– Ó – értette meg Barbi. – Gondolod, hogy időközben kiderült, hogy téves riasztás volt?

– Hát, az biztos, hogy az ellenkezője nem derült ki – jegyezte meg Benedek. – A többit meglátjuk, ha válaszol.

– Á – esett le Mirkónak is. – Szóval van egy olyan lehetőség, hogy szent a béke köztük, és nem is kellünk.

– Elvileg igen, benne van – tárta szét a karját Benedek.

– És igazából az lenne a legjobb – szóltam.

Benedek egy néma pillantással értett egyet, Mirkó helyeslőn biccentett, és miután átgondolta a dolgot, Barbi is egyetértőn sóhajtott.

– Ha sikerül elnyomnom a saját, személyes bosszúmat és előre borítékolt kárörvendésemet, akkor… Akkor tényleg akkor járunk a legjobban, ha azt írja vissza, hogy nincs szüksége segítségre. De mindjárt rám szakad ez a felújításra váró plafon, ha arra gondolok, hogy most azért szurkolok, hogy azok ketten együtt maradjanak – tette hozzá a szemét forgatva.

– De nem miattuk akarod – nyugtattam meg.

– Ez igaz – ismerte be, és a biztonság kedvéért felpillantott a plafonra, hogy stabil-e.

– Jó, akkor végül is bízzunk abban, hogy már három hete volt az utolsó üzenet, és mivel azóta sem szakítottak, simán betudható egy kis múló paranoiának – spekulált Mirkó.

– Talán – feleltem.

– Ami akár lehet is így. Végül is, nekem is lenne egy hangyányi bizalmi problémám, ha az éppenséggel megcsalásból létrejött kapcsolatomban merülne fel a hűtlenség gyanúja – gondolta át. – Lényegében éjjel-nappal gyanakodnék. Amúgy nem is értem, hogy képesek együtt lenni?

– Ezen én is sokszor gondolkodtam, mondjuk egészen más szemszögből nézve a dolgot – jegyezte meg Benedek. A szarkasztikus, de nagyon találó beszólásra elfojtottam a nevetésem, Mirkó pedig sajnálkozva feltette a kezét.

– Bocs, nem úgy értettem, hanem, hogy…

– Tudom, csak vicceltem – mosolyodott el Benedek, mire Mirkó megkönnyebbülten dőlt hátra a széken.

– Hát, akármi is lesz a válasz, hamarosan kiderül – közölte Barbi a telefonja kijelzőjére meredve. Mind odafordultunk felé, ő pedig kinézett a telefonja mögül és így szólt: – Mert közben már el is olvasta.

A bejelentésére Benedek és én is elővettük a saját készülékünket, hogy megnézzük, Mirkó pedig, aki eleve a combján pihentette a telefonját, csak felfordította és ellenőrizte.

Az újra aktivált X profilunk elküldött üzenetei között ott volt Mirkó három héttel megkésett válasza valamivalami99 segítségkérésére, aminél ott díszelgett az „olvasott” jelzés. Vagyis Maja látta az üzenetet.

Visszatartott lélegzettel néztünk össze, majd újra le a készülékekre, hátha történik valami, de azon kívül, hogy az üzenet olvasott volt, nem mutatott más aktivitást. Nem történt semmi.

– Ez most jelent valamit szerintetek? – kérdezte Mirkó reménykedő arckifejezéssel. – Hogy nem válaszol?

– Semmit – ingatta a fejét Benedek. – Majd fog. Most nyilván nincs egyedül.

– Ebédszünet van, ők a menzán vannak ilyenkor, ahol nem igazán lehet diszkréten intézni egy üzenetet a melletted ülő barátoddal kapcsolatban, miközben összevissza járkálnak mögötted… – fűztem hozzá, emlékezve, hogy eddig mindig láttam Maját és Szabit az étkezőben, amikor más ügyünkből kifolyólag ott voltam.

– Igen, kizárt, hogy onnan üzengessen ebben a témában – értett egyet Benedek.

– Akkor legalább megnézem, hogy kiült-e valami az arcára – ragadta meg az alkalmat Barbi a búcsúzásra, és felállva a vállára vette a táskáját. – Úgyis oda megyek, mert várnak a többiek, akiknek már így is necces, hogy mit mondok, hol voltam eddig – gondolkodott Barbi.

– Mosdó? – adott ötletet Mirkó.

– Több mint negyedórát? Kösz, nem – passzolta le azonnal.

– A földszinti automata benyeli a pénzt, mondd, hogy azt vártad, hogy segítsenek visszaszerezni – tanácsoltam.

– Szuper vagy, Roni, köszi.

– Ez igaz? – kérdezte Mirkó, miközben mind szedelődzködni kezdtünk és kifelé indultunk a nejlon borította könyvespolcok mellett.

– Aha.

– Melyik automata?

– A zabszeletes – feleltem. – Néha visszaad, néha nem.

– Jó tudni. Kösz, ezt bedobom a DDK-s ülésen a napirendi pontok előtti szabad felszólaláskor. Igen. Megmentem a deákosokat attól, hogy kizsákmányolja őket a zabszeletes automata. Egyetlen aprópénz sem ragad a gépbe! Megállítom!

– Lehetne, miután én kimentem? Sietek – kérdezte Barbi a kilincshez nyúlva.

– Ja, persze – tért vissza Mirkó a valóságba.

– Köszi – felelte Barbi, majd kinyitotta az ajtót, de mielőtt kilépett volna, visszafordult felénk. – Most akkor…?

– Várunk, amíg nincs változás a dologgal – mondta Benedek.

– Oké.

– Vagy amíg nem jön új eset – tette hozzá Mirkó. – Merthogy nyitva az X profil. Újra összeállt a D-Team – lelkesedett.

– Nem – rázta a fejét Barbi a név hallatán, és kilépett a folyosóra.

Mirkó kérdő nézésére Benedek és én is nemleges választ adtunk az új ötletre.

– Nem? D-Team? Mint a Deák-csapat? Na? – kérdezgetett minket, miközben Barbi már el is tűnt a fóliafalon túl. Benedekkel mindketten némán meredtünk Mirkóra, aki feltette a kezét. – Jó, mindegy, nem kell rávágni, gondoljátok át nyugodtan.

– Megtörtént – vágta rá Benedek.

– Még egy kicsit – kérte Mirkó. – D-Team. Még logóötletem is van hozzá.

– Nem a smiley a logónk? – kérdeztem a profilképünkre utalva, amivel kellőképpen összezavartam.

– De – ismerte be kelletlenül. – Jó, akkor az maradjon, már arról ismernek minket, de a nevünk…

– Az meg az X, nem? – érdeklődött Benedek, amit Mirkó nem tudott megcáfolni, úgyhogy felszegte az állát, és lenyomta az ajtókilincset.

– Új szuperhőscsapatot fogok alapítani – közölte sértetten, aztán miután kilesett, és úgy ítélte meg, hogy tiszta a levegő, távozott a megbeszélésről.

Ketten maradtunk Benedekkel, és egymással szemben állva várakoztunk arra, hogy mehessünk.

– Jól vagy? – törtem meg a csendet egy idő után.

– Hát, nehéz lesz azzal együtt élnem, hogy Mirkó új szuperhőscsapatot toboroz, amikor régije sincs – mondta. Elmosolyodtam, Benedek pedig komolyra fordította a szót, és válaszolt arra is, amire valójában értettem a kérdést. – Megvagyok, köszi. Igazából majd meglátjuk mi lesz ebből – szólt, aztán rám nézve úgy tűnt, eszébe jutott valami, mert elmosolyodott. – Ja, amúgy kösz a számot. Még amit Barbival üzentél…

– Ó, az. Szívesen – legyintettem.– Láttam sztoriban, hogy meghallgattad.

– Láttam, hogy láttad. A többi Twenty One Pilots számot viszont nem raktam ki.

– Amit hallgattál?

– Aha.

– Mi volt az? – kíváncsiskodtam.

– Mélyre mentem – figyelmeztetett.

– Trench album? – tippeltem.

– Vessel – válaszolta.

– Óóó – nevettem el magam. – Nem rossz.

– Ugye? – kérdezte. – Gondoltam, mi lehetne jobb aláfestő zenéje annak az időszakomnak, amikor a volt barátnőm véletlenül tőlem kér segítséget abban, hogy megcsalja-e a barátja, aki történetesen a volt legjobb haverom, akivel megcsalt.

– Migraine! – vágtam rá kapásból.

– Migraine – erősítette meg halk nevetéssel.

– Tényleg kiváló választás – ismertem el. – Azt egyszer én is nullahuszonnégyben hallgattam, amikor nehéz döntés előtt álltam – meséltem, majd látva Benedek kíváncsi arckifejezését, hozzátettem: – Megkérdeztek a szüleim válásakor, hogy mennyi időt szeretnék ezentúl apuval tölteni. És nem volt opció a nulla! Úgyhogy sokat Migraine-eztem.

– Segített? – fürkészett kíváncsian.

– A döntésben? Abban nem. Az együttérzés illúziójában, miszerint egy szám pontosan tudja, hogy min megyek keresztül? Abban igen – feleltem.

– Ez tökéletes megfogalmazás volt.

– Köszi – mosolyogtam rá. – Volt rá időm a válóper alatt. Valamivel el kellett foglalnom magam, miután apu úgy döntött, lelép tőlünk és új életet kezd, amitől a maga mögött hagyott éppen ettől hullott darabjaira – legyintettem tettetett nemtörődömséggel.

– Nehéz volt, ugye?

– A válás? – kérdeztem vissza.

– Megbocsátani apukádnak – olvasott a sorok között anélkül, hogy mondtam volna.

A válaszon elgondolkodva már nyitottam a számat, hogy belekezdjek egy hosszabb magyarázatba ezzel kapcsolatban, de közben rájöttem, hogy Benedeknél jobban senki nem érti meg egyetlen szóból is.

– Nagyon – válaszoltam őszintén, Benedek pedig megértőn helyeselt. – De szerintem, ha valakinek, akkor neked nem kell bemutatnom – jegyeztem meg. – Elvégre te is mesterképzést kaptál csalódásból – közöltem, mire egyetértőn elnevette magát.

– Az biztos – ismerte el.

– Neked nehéz volt? – kérdeztem.

– Megbocsátani? – pillantott rám.

– Úgy dönteni, hogy visszaírsz Maja X-re küldött üzenetére – pontosítottam.

Benedek néhány másodpercig a szemembe nézve átgondolta a választ, majd ugyanúgy, mint én, ő is egy szóval letudta.

– Nagyon.

A beismerésére egy néma bólintással reagáltam, és témát váltottam, hogy neki ne kelljen.

– Szóval Migraine – gondolkodtam hangosan. – Annál nehezebb lett volna jobbat ajánlani. Talán, amit még mondtam volna, az a Car Radio – jutott eszembe. – Az még olyan.

– És miért nem mondtad? – nézett rám kíváncsian, mire egy másodpercre elbizonytalanodtam, majd megráztam a fejem.

– Ja, neeem. Nem szerettem volna zavarni, vagy hogy azt hidd, sürgetésből jelentkezem. Ezért nem írtam az elmúlt hetekben. Vagy írtunk. Nem akarok Mirkó nevében beszélni, de szerintem ezzel ő is így volt. Hogy ez ilyen „magamban kell megoldanom” dolog neked, amihez idő és egyedüllét kell. Ezért nem küldtem át másik számot. De ez nem azt jelenti, hogy nem akartam egy csomószor írni, vagy ne kérdeztem volna meg szívem szerint, hogy jól vagy-e – vallottam be. – Meg amúgy is, tudom, hogy jól kiismered magad a TOP zenék világában. Nyugtass meg, hogy hallgattad magadtól is a Car Radiot – néztem rá tettetett ijedtséggel, úgy, mint aki ezen izgul.

– Persze – mosolyodott el. – Egyébként én is elég sokszor rád akartam írni.

A beismerése meglepett, ami miatt megilletődve vontam fel a szemöldököm, és kérdőn néztem a szemébe.

– Hogy?

– Nem tudom, csak, hogy megvagy-e – vonta meg a vállát. – Meg hogy mi újság – folytatta a felsorolást. – Túlélted-e a halloweenbuli utóhatását – jutott eszébe.

– Ó, jézusom, tényleg – fogtam a fejem, és elnevettem magam. – Jó, az meredek volt – ismertem el. – Amikor reggel arra értem be a Deákba, hogy tudnak a hét percről.

– Volt valami gáz? – érdeklődött.

– Hát, konkrétan nem – ráztam meg a fejem. – Csak… Oké, képzeld el, hogy a padtársam, Niki, akinek annyira lételeme a pletykálás és kavarás, hogy néha annak is visszaküldi az infót, akitől kapta, hirtelen megtudja, hogy én, a mellette ülő, egy zárt hátsó fürdőszobában hét perc mennyországoztam egy végzőssel… Név szerint veled – mutattam Benedekre, aki visszafojtott nevetéssel figyelt.

– Mennyi idő alatt akadt le a témáról? – kérdezte.

– Egy hét. De az olyan intenzív egy hét volt, hogy elég volt a szünetben elővennem a telefonomat, már odahajolt mellém, hogy mi az, ki írt, miközben csak a YouTube volt megnyitva. Úgyhogy ebből a szempontból jó is, hogy nem voltunk semmilyen kapcsolatban. Kellett egy kis idő, hogy eloszlassam a gyanújukat.

– Többes szám? – vonta fel a szemöldökét, és nem kerülte el a figyelmét, hogy ezúttal már nem csak Nikiről beszélek.

– Igen, van még másik három osztálytársam – utaltam Bogira és a két Kirára. – Akik szintén eléggé kérdezgették, hogy mi volt ez az egész, főleg, mert velük maradtam ott a bulin, miután ti eljöttetek, és utólag nehezményezték, hogy nem is meséltem semmit, vagy mondtam el nekik, hogy mi történt – magyaráztam. – Annyi a szerencsém, hogy a bulin magáról a hét perc játékról váltottunk pár szót, és akkor kérdezték, hogy játszottam-e már, én pedig mondtam, hogy igen. Na, ezt utólag sikerült belemagyaráznom, hogy én ezt úgy értettem, hogy igen, ott a bulin, tehát technikailag én elmondtam nekik, csak mivel nem kérdeztek róla bővebben, azt hittem nem érdekes.

A hallottakra Benedek elismerőn nézett rám.

– Ügyes.

– Köszi. Szóval ezt így megúsztam, bár húzós volt, mert rápörögtek, hogy hiába csak egy játék, beszélünk-e azóta, követjük-e egymást, kerestél-e, vagy ilyesmi, szóval ezen így egy darabig rugóztak, de végül a sokadik „nem, mert csak a hét perc mennyország miatt volt” válaszomra elengedték a dolgot. Annyi, hogy ha elhívnak valahová, inkább ráérek, mint nem, és elmegyek velük, hogy nehogy kombináljanak – forgattam a szemem.

– Értem – mosolyodott el.

– Nálad? – kérdeztem. – Volt valami utóhatása a bulinak, miután kibukott a hét perc? – kérdeztem vissza.

– Csak pár napig, és akkor is inkább az, hogy kivel voltam bent, mert az nem volt teljesen világos. Kövecsesék név szerint nem tudták megmondani, hogy ki a lány, akit a fürdőszobában láttak, csak annyit, hogy betörőjelmezes – mutatott a szemére a banditasminkemre utalva.

– Mondjuk a Deákban ennél kevesebből is kitalálnák – jegyeztem meg.

– Persze – értett egyet Benedek. – Hamar meglett, hogy egy tizenegyedikes volt banditasminkben, amihez páran hozzátették még a neved, így azok, akik mindenképpen tudni akarták, végül megtudták, de mivel ezzel az információval az égvilágon semmit nem tudtak kezdeni, hamar elült, aztán már rákapcsoltunk a szalagavató-készülődésre.

– Akkor nálad is lement simán – állapítottam meg. – Deák-értelemben simán.

– Deák-értelemben igen – nevette el magát. – Betudták a játéknak.

– Igen, végül nálam is. És hát az is volt – tettem hozzá némi szünet után.

– Az, persze – bólintott Benedek egyetértőn, amire én is bólintottam, majd ismét ő is, miközben egymással szemben álltunk az ajtó előtt. Miután befejeztük a meggyőző bólogatást, a váratlanul ránk törő csendben kissé zavart mosollyal néztünk össze, „ezt megbeszéltük” arckifejezéssel. A hirtelen megszólaló csengő olyan élesen és váratlanul hatott, hogy egy pillanatra összerezzentem tőle, miközben elkerekedett szemmel néztem Benedekre.

– Ez a…? – mutattam fel, majd ráeszmélve, hogy igen, ez a becsengetés, rémülten megráztam a fejem. – Jaj, ne! Nem késhetek el megint – esett le, hogy ezek szerint vége a szünetnek, ami nemcsak azt jelenti, hogy máris kezdődik a biológiaórám, hanem azt is, hogy Mirkó távozása után Benedekkel egy bő negyedórát maradtunk az ajtóban állva, és anélkül, hogy észrevettük volna, végigbeszélgettük az ebédszünet maradék részét.

– Menj előre – ajánlotta fel, odahajolt a kilincshez, és résnyire nyitva az ajtót kilesett a folyosóra. – Nincs senki, siess.

– Nem gond? – kérdeztem.

– Dehogy, menj csak.

– Köszi – mondtam, és féloldalasan kisurrantam a szűk nyíláson.

Végigrohantam a folyosón, majd a fóliához érve visszanéztem Benedekre, aki az ajtóban várakozva telefonozott, és egészen biztos, hogy elkésett miattam az órájáról.

Lélekszakadva értem át a másik épületbe, majd fel a negyedikre, ahol a csukott ajtók mögötti éles, rendre intő tanárhang egyértelműen az órák kezdését jelentette. A mi termünk ajtaja még egyedüliként nyitva volt, amit jó jelnek vettem, ahogyan az osztályból kiszűrődő állatias lármát is, ami nyilvánvalóvá tette, hogy még nincs bent a biológiatanár.

– Lovasi? – kérdeztem, ahogy beléptem az ajtón, és láttam, hogy a feje tetején áll minden a teremben.

– Még nem jött – kiáltotta valaki a hátsó padból.

– Ó, hála a jó égnek – könnyebbültem meg, miközben a táskámmal szlalomozva az asztalok között a helyemre mentem. Átmásztam Niki mögött, hogy beüljek az ablak melletti helyemre, és miközben előszedtem a tancuccaimat, összeráncolt szemöldökkel néztem a terem másik végébe, ahol egy kisebb balhé volt.

– Nem, én ezt nem akarom – közölte Krisztián fennhangon.

– Mi történik? – hajoltam Nikihez, aki egy vonalzóval darabolt szét egy drazsérágót.

– Megjött az új kuka, és Krisztián kiakadt, hogy ő narancssárgát akart, de a DDK-sok többsége kéket szavazott meg – avatott be a fejleményekbe, szokás szerint mindentudóként.

– Aha – bólogattam, majd kivettem a tolltartóként használt tasakomból egy tollat, miközben a kuka színétől csalódott Krisztián éppen az ajtóhoz lépett, és kihajította a folyosóra a kis kék kosarat. A következő pillanatban a biológiatanár lépett be, a szóban forgó szemetessel a kezében, és értetlenül nézett körbe a pillanat alatt elcsendesülő osztályon.

– Ki volt ez? – kérdezte bevezetés nélkül.

– Én voltam, elnézést – jelentkezett önként Krisztián.

– És megkérdezhetem miért hajítottad ki a folyosóra a szemetest?

– Nem hajítottam ki, új helyet kerestem neki – mondta. – Odakint.

– Odakint… – ismételte meg a tanár. – Hát akkor idebent pedig mindenki vegyen elő egy lapot.

– Ó, hogy b… – horkant fel egyszerre mindenki, és gyilkos tekintettel néztünk Krisztiánra, aki a karját széttárva közölte az osztállyal, hogy ne „triggereljük” már mi is, van elég baja.

x 4 x

Hazaérve készítettem egy szendvicset magamnak, és azzal együtt átvonultam a szobámba. A korai sötétedés miatt lámpát kellett kapcsolnom, majd az ágyon kiterítettem magam köré a tanulnivalókat, és ráérősen elindítottam egy sorozatrészt, terv szerint csak addig, amíg megeszem az uzsonnámat. Végül három lett belőle, mert túl izgalmas volt ahhoz, hogy megálljam a folytatást, amit a bejárati ajtó felől behallatszódó kulcszörgés szakított félbe. Azonnal lecsaptam a laptop fedelét, és felkaptam az ölembe a matekkönyvemet.

– Roni? – kiáltotta anyu az előszobából, mire felkászálódtam az ágyamról, és a matekkönyvvel a kezemben mentem ki a szobámból.

– Igen? – kérdeztem, majd meglátva, hogy anyu két kartondobozzal egyensúlyozik, azonnal odasiettem hozzá. – Átveszem, várj.

– Megvan? – szólt valahonnan a doboz mögül.

– Megvan – feleltem, és leemeltem róla. – Mi ez? – ráztam meg, mert egész könnyűnek tűnt.

– Elkaptam lent a futárt, meghozta a rendelt tobozaimat – szólt.

– Mihez kell ennyi? – érdeklődtem a mennyiség láttán.

– A karácsonyi workshophoz.

– Ó, az máris indul? – számolgattam, mert anyu technikatanárként az általános iskolások tanítása mellett sokszor vállal felnőtteknek hobbi és kreatív tanfolyamot, amik szezonális jellegűek. Decemberben például minden szombaton és vasárnap két vagy három hétvégén, attól függ, hogy jött ki naptár szerint karácsonyig.

– Igen, szombaton lesz az első – mondta, majd miután levette és felakasztotta a kabátját, átvette tőlem a dobozokat, hogy helyet találjon nekik. Közben észrevette a kezemben tartott matekkönyvet, és összeráncolt szemöldökkel nézett rám. – Mit csinálsz azzal?

– A tanulás látszatát keltem – válaszoltam egyszerűen. – Nem jött be?

– Egy pillanatig sem.

– Jó, akkor nem fáradok vele – adtam fel, mire anyu rosszallón pillantott vissza rám a nappaliajtóból.

– Azért fáradozz csak – tanácsolta, én pedig egy „meglátom, mit tehetek” vigyorral mentem vissza a szobámba, és az éppen elsötétülő kijelzőhöz nyúltam, amin új értesítések szerepeltek.

– Basszus – meredtem az X Insta-üzenetjelzésére, és törökülésbe húztam a lábam az ágyon, mindkét alkaromon feltűrtem a bő fazonú, kényelmes otthoni pulóverem ujját, és a szabaddá vált kezemmel türelmetlenül megragadtam a telefont, és megnyitottam az X profilját.

Az üzenetek között Maja valamivalami99 profilja másodikként szerepelt, ami alapján nem tőle jött a legutolsó értesítés, így kissé értetlenül néztem a legfelül lévő profil olvasatlanjára, ami Maja kamu profiljával ellentétben igazinak tűnt, valódi képpel és valódi névvel. Azonnal tudtam, hogy ki ő, annak ellenére, hogy nem ismertem. Merthogy nem először hallottam róla a mai napon.