BORÍTÓ

A fordítás az alábbi kiadás alapján készült:

Nora Roberts: Shelter in Place

St. Martin’s Press, New York, 2018

Fordította: Gondáné Kaul Éva

Könyvterv: Malum Stúdió | Szabó Vince

Tördelte: Gelányi mariann

Copyright © 2018 by Nora Roberts

Hungarian translation © Gondáné Kaul Éva, 2018

Hungarian edition © GABO Kiadó, 2018

Minden jog fenntartva. A könyv bármely részletének közléséhez a kiadó előzetes hozzájárulása szükséges.

Elektronikus kiadás v.1.0.

ISBN 978-963-406-769-6

Kiadja a GABO Kiadó

www.gabo.hu

gabo@gabo.hu

www.dibook.hu

Felelős kiadó: Földes Tamás

Felelős szerkesztő: Solymosi Éva

A lángvörös hajú nagymamám emlékére

ELSŐ RÉSZ

AZ ELVESZETT ÁRTATLANSÁG

Semmiféle bűnösen szerzett érték nem kárpótolhat a lélek ama szilárd, belső egyensúlyáért, amely az ártatlanság és az erény hű kísérője, s a legkevésbé sem ellensúlyozhatja azt az aggodalmat és rettegést, amelyet a bűn lop be a szívünkbe.{1}

– HENRY FIELDING

ELSŐ FEJEZET

2005. július 22-én, pénteken Simone Knox egy nagy Fanta narancsot rendelt a popcorn és a gumicukor mellé. Ez volt a kedvenc mozis menüje, és a választása örökre megváltoztatta és minden bizonnyal megmentette az életét. Azóta mégsem ivott többé Fantát.

De abban a pillanatban csak el akarta foglalni a helyét a moziban, a két legeslegjobb barátnőjével, hogy elmerüljön a sötétségben.

Mert úgy érezte, hogy az élete is sötétségbe borult – a nyár hátralévő idejére mindenképpen, de talán élete végéig.

Mert elhagyta a fiú, akit szeretett, és akivel már hét hónapja, két hete és négy napja járt. Pedig úgy tervezte, hogy együtt lesznek a középiskola utolsó évében is, egymás kezét fogva, egymás szívdobbanását lesve.

A fiú ráadásul sms-ben szakított vele.

Nem pazarlom tovább az időmet rád, mert olyan lányt akarok, aki mindenestül velem van. Ez a lány nem te vagy, úgyhogy vége.

Simone nem tudta elhinni, hogy a fiúja ezt komolyan gondolta, ezért megpróbálta felhívni – de hiába, a srác nem fogadta a hívását. Még három üzenetet is küldött neki, teljesen megalázva magát.

Aztán felment a MySpace-re. A megaláztatás nem elég erős kifejezés arra, amit ott át kellett élnie.

A régi HIBÁS modellt egy szexi új modellre cseréltem.

Viszlát Simone!

Helló Tiffany!

Megszabadultam egy lúzertől, és az egész nyarat, meg az utolsó évet a 2006-os évfolyam legszexibb csajával fogom nyomatni.

A posztja meg a képei máris sok kommentet kaptak. Simone tudta, hogy a fiú barátai szolidaritásból tesznek gonosz és csúnya megjegyzéseket róla, de ez sem csökkentette a fájdalmát és a szégyenét.

Napokon át gyászolt. Csak a két legközelebbi barátnője vigasztalása és jogos felháborodása tartotta életben. Dühöngött a húga gúnyolódásán, elvonszolta magát a nyári diákmunkára, meg a teniszórákra a klubban, amelyekhez az anyja ragaszkodott.

A nagymamája üzenete egy kicsit megríkatta. CiCi mindig mindent kiszimatolt és megértett, még akkor is, ha éppen a dalai lámával meditál Tibetben, a Rolling Stonesszal bulizik Londonban vagy Tranquility Islandon festeget a műtermében.

Most fáj, és a fájdalom valóság. Ölellek, kincsem. De adj magadnak néhány hetet, és rá fogsz jönni, hogy ő csak egy ostoba barom. Úgyhogy fel a fejjel, és „namaste”.

Simone nem hitte, hogy Trent egy ostoba barom (bár Tish és Mi egyetértett CiCivel). Igaz, hogy eldobta, méghozzá nagyon gonosz módon, de csak azért, mert nem csinálta azt vele. Mert még nem állt készen rá. Egyébként Tish csinálta a volt pasijával a szalagavató után, meg később még kétszer, és a pasi mégis elhagyta.

Az volt a legrosszabb, hogy még mindig szerette Trentet, a kétségbeesett, tizenhat éves szívével, és meg volt győződve arról, hogy soha többé nem fog szeretni senki mást. A naplójából kitépte azokat az oldalakat, ahol azt gyakorolta, hogyan fogja írni a leendő nevét: Mrs. Trent Woolworth, Simone Knox-Woolworth, S. K. Woolworth. A barátnőivel egy girlpower szertartást tartottak, és a papírokat apró fecnikre tépve elégették az udvari grillsütőben, Trent összes fotójával együtt. De mégis szerette Trentet.

Mi ráförmedt, hogy akkor is élnie kell, ha legszívesebben meghalna, ezért hagyta, hogy a barátnői ma magukkal vigyék a moziba.

Különben is belefáradt már abba, hogy a szobájában búslakodik, és nem volt kedve a bevásárlóközpontban bóklászni a húgával meg az anyjával. Így a mozi győzött. Mi örült, mert most rajta volt a sor, hogy filmet válasszon, ezért Simone-nak be kellett érnie a Sziget című sci-fivel, amit Mi mindenáron látni akart.

Tish nem bánta a választást. Leendő színésznőként kötelességének tartotta a filmek és színdarabok tanulmányozását, hogy minél több tapasztalatot szerezzen. Ráadásul Ewan McGregor Tish öt kedvenc férfi színésze közé tartozott.

– Foglaljuk el a helyeket. Jól akarok látni. – Az alacsony, tömör, sötét szemű és fekete hajú Mi elvette a büféstől a popcornt, amelyre nem kért művajat, és felmarkolta a pultról a kedvenc mogyorós ízű M&M cukorkáját meg az italát.

Mi májusban lett tizenhét éves, és csak szórványosan randizott, mert most a tudományt jobban kedvelte a fiúknál. Csak azért nem tartották különc strébernek, mert ügyesen sportolt, és oszlopos tagja volt az iskola pomponcsapatának.

Amit egy bizonyos Tiffany Bryce vezetett, a lotyó, aki mások fiúját elhappolja.

– Ki kell mennem a mosdóba. – Tish a barátnői kezébe nyomta a művajas popcornját, a kóláját meg a mentás szeletét. – Majd megkereslek titeket.

– Ne vacakolj a hajaddal meg az arcoddal – szólt utána Mi. – Ha a film elkezdődik, senki sem fogja látni.

Tish úgyis tökéletes volt, gondolta Simone, miközben két popcornnal a kezében besétált a DownEast Mall Cineplex három vetítőtermének egyikébe.

Tishnek hosszú, selymes, egyenes sötétbarna haja volt, tökéletes aranyszínű melírral, mert az ő anyja nem ragadt meg az ötvenes években. Simone imádta tanulmányozni az arcokat, és mindig megcsodálta Tish klasszikus ovális arcformáját, amelyet huncut gödröcskék tettek még bájosabbá. A gödröcskék elég gyakran felbukkantak, mert Tish mindig talált valamit, amin mosolyoghatott. Simone is sokat mosolygott volna, ha ilyen magas, jó alakú, kék szemű lány lenne, szexi gödröcskékkel az arcán.

És mindennek tetejébe, Tish szülei támogatták a lányuk színészi ambícióit. Simone úgy vélte, hogy a barátnője megütötte a főnyereményt. Nemcsak szép, kedves és okos volt, hanem még megértő szülőkkel is megáldotta az ég.

De Simone így is szerette Tisht.

Nagy terveket dédelgettek a jövőre nézve, persze csak titokban, mert Simone szülei egyáltalán nem voltak megértőek. Úgy tervezték, hogy az érettségi után New Yorkban fogják tölteni a nyarat.

Talán oda is költöznek. Az sokkal izgalmasabb lesz a maine-i Rockpointnál.

Simone szerint a maine-i Rockpointnál még egy dűne is izgalmasabb a Szaharában.

De New York? Ragyogó fények, rengeteg ember!

És tökéletes szabadság!

Mi a Columbia Egyetem orvosi szakán készülne a leendő hivatására, Tish pedig színművészetet tanulna, és meghallgatásokra járna. Ő pedig… Ő is tanulhatna valamit.

Semmiképpen sem jogot, amit az értetlen szülei erőltetnek rá. Nem meglepő, hogy ez az elvárásuk, amikor az apja egy nagymenő ügyvéd.

Ward Knox nagyon csalódott lesz, de bele kell törődnie.

Talán művészetet tanulna, és híres festő lenne, mint CiCi. Na, ez nagyon kiakasztaná a szüleit. És CiCihez hasonlóan, ő is kénye-kedve szerint cserélgetné a szeretőit.

Akkor leesne az álla Trent Woolworth-nak.

– Gyere elő! – parancsolt rá Mi, és a könyökével oldalba bökte.

– Tessék? Itt vagyok melletted.

– Nem. A Simone-féle borongó zónában tartózkodsz. Gyere elő, és csatlakozz a való világhoz!

És mi van, ha tetszik neki ez a zóna?

– Az elmém erejével kell kinyitnom az ajtót, mert tele van a kezem. Oké, megcsináltam. Visszatértem.

– Simone Knox elméje csodákra képes.

– Értelmes dolgokra kell használnom, és nem arra, hogy Tiffanyt egy undorító tócsává olvasszam.

– Arra semmi szükség. Az agya már így is egy tócsa.

Simone-nak tetszett, hogy a barátnők mindig tudják, mit kell mondani. Elhatározta, hogy maga mögött hagyja a borongó zónát, és csatlakozik Mihez és Tishhez, aki még mindig a mosdóban tollászkodik.

A péntek esti bemutató miatt a vetítőhelyiség máris félig megtelt. Minek sikerült három középső helyet lefoglalnia. Ő beljebb ült le, hogy Simone kettejük közé kerüljön, és Trish kapja a folyosó közelében lévő ülést, a hosszú lábai miatt.

Mi izgatottan fészkelődött a helyén. Úgy számolta, hogy még hat percük van, mielőtt leoltják a lámpákat.

– Holnap este el kell menned Allie bulijába.

A borongó zóna megint hívogatni kezdte Simone-t.

– Még nem állok készen egy bulira, és tudod, hogy Trent is ott lesz a tócsaagyú Tiffanyval.

– Hát éppen ez az, Sim. Ha nem mész el, mindenki azt fogja hinni, hogy rejtőzködsz, és még nem heverted ki a szakítást.

– De amikor ez az igazság!

– Nem számít – erősködött Mi. – Akkor sem fogod megadni neki ezt az elégtételt. Scot is jön, mert Tish elhívta, de nem baj, úgyis együtt leszünk. Felveszel egy gyönyörű ruhát, és hagyod, hogy Tish kisminkeljen, mert ő nagyon ért hozzá. És úgy fogsz viselkedni, hogy mindenki lássa, már nem érdekel téged Trent.

Simone szinte érezte, ahogy a zóna megint magába akarja szippantani.

– Nem hiszem, hogy el tudnám viselni. Tish a színésznő, nem én.

– A tavaszi musicalben te játszottad Rizzót a Pomádéban. Tish remekelt Sandyként, de te ugyanolyan jó Rizzo voltál.

– Mert táncórákat vettem, és egy kicsit tudok énekelni.

– Nagyon jól énekelsz. És remek alakítást nyújtottál. Allie buliján is legyél Rizzo. Magabiztos és szexi, meg ilyesmi.

– Nem tudom, Mi. – Pedig el tudta képzelni. Azt is, hogy ha Trent magabiztosan és szexin látja, talán újra akarja majd őt.

Ekkor odaért hozzájuk Trish. Levetette magát az ülésre, és megragadta Simone kezét.

– Ígérd meg, hogy nem fogsz kiakadni!

– Miért akadnék… Jaj, ne! Mondd, hogy nem igaz!

– A ribanc szájfénnyel mázolja a csőrét, a rohadék meg a női slózi előtt lóg, mint egy engedelmes kiskutya.

– A francba! – Mi megszorította Simone karját. – Talán egy másik filmre mennek.

– Nem. Biztosan ide jönnek, mert ilyen az élet.

Mi még erősebben megszorította Simone karját.

– Eszedbe ne jusson megfutamodni! Meglátna, és lúzernek tűnnél. És te is annak éreznéd magad. Nem vagy lúzer. Ez lesz a jelmezes próbád Allie bulijára.

– Hát eljön? – Trish gödröcskéi előbukkantak, és önálló életre keltek. – Sikerült rábeszélned?

– Rajta vagyok. Csak ülj már le! – Mi lopva hátranézett. – Igazad volt, most lépnek be. Csak maradj nyugton – sziszegte, mert érezte, hogy Simone karja megremeg. – Észre se vedd őket! Jogunk van itt lenni.

– Itt vagyunk, most és mindörökké – jelentette ki Tish, és megszorította Simone kezét. – És olyanok vagyunk így együtt, mint egy áthatolhatatlan fal, ami mindentől megvéd. Mi vagyunk… a megvetés fala. Érthető?

Aztán besétált a párocska. A hosszú, szőke hajú lány a szűk farmerban, és a magas, jóképű aranyifjú, a Vadmacskák hátvédje.

Trent ugyanazzal az érzéki mosollyal nézett Tiffanyra, amivel egykor megolvasztotta Simone szívét. Aztán a keze szándékosan végigsiklott Tiffany hátán, majd a fenekén pihent meg.

Tiffany elfordította a fejét, amikor Trent súgott valamit a fülébe, és átnézett a válla fölött. Tökéletesre fényezett ajkát gunyoros mosolyra húzta.

Simone megtört szívvel ült a helyén, mégis volt benne annyi a nagymamájából, hogy viszonozza ezt a sértést.

Visszamosolygott a lányra, és feltartotta a középső ujját.

Mi halkan felnevetett.

– Hajrá, Rizzo!

Simone-nak végig kellett néznie, hogy Trent és Tiffany három sorral előttük leül, és azonnal csókolózni kezd.

– Minden férfi szexet akar – állapította meg Trish. – Joguk van hozzá. De ha csak azt akarják, akkor nem éri meg foglalkozni velük.

– Mi jobbak vagyunk Tiffanynál. – Mi visszaadta Tishnek a mentás csokit meg a kólát. – Mert neki csak az van.

– Igazad van. – Simone szíve még mindig sajgott, de úgy érezte, hogy ez már a gyógyulás fájdalma. Átadta Tishnek a popcornt. – Elmegyek Allie bulijába – jelentette ki hirtelen.

Tish felnevetett – szándékosan hangos és gúnyos nevetéssel. Elég hangosan, hogy Tiffany összerezzenjen három sorral előttük. Tish Simone-ra villantotta a mosolyát.

– Legyőzhetetlenek leszünk azon a bulin.

Simone a lába közé vette a popcornt, hogy össze tudja kulcsolni a kezét a barátnőivel.

– Imádlak titeket.

Mire az előzetesnek vége lett, Simone már nem is figyelte a három sorral előttük ülő párocska sziluettjét. Legalábbis nem állandóan. Arra számított, hogy pocsék hangulatban lesz a film alatt, sőt így is tervezte, de aztán magával ragadta a cselekmény. Ewan McGregor tényleg egy álompasi, és Scarlett Johansson is nagyon tetszett neki az erős és bátor nő szerepében.

De tizenöt perc múlva már bánta, hogy nem ment el a mosdóba Tishsel, bár ez tragikusan végződött volna az ajakfényező Tiffany miatt. Vagy kevesebb Fantát kellett volna innia.

Húsz perc múlva feladta.

– Pisilnem kell – súgta oda a lányoknak.

– Jaj, ne már! – súgta vissza Mi.

– Sietek.

– Akarod, hogy veled menjek? – kérdezte Tish.

Simone megrázta a fejét, és odaadta Tishnek a popcorn meg a Fanta maradékát, hogy vigyázzon rá.

Kipréselte magát a székek között, és elindult az ajtó felé. Ott jobbra fordult, a mosdó felé, és benyitott.

Üres volt a helyiség, senki sem várakozott odabent. Simone megkönnyebbülten bement az egyik vécébe, és elgondolkodott, miközben kiürítette a hólyagját.

Jól kezelte a helyzetet. Talán CiCinek igaza volt. Talán már tényleg készen áll beismerni magának, hogy Trent egy ostoba barom.

De annyira aranyos, és a mosolya olyan, mint egy…

– Nem számít – motyogta maga elé Simone. – A barmok is lehetnek aranyosak.

Miközben megmosta a kezét, szemügyre vette magát a tükörben.

Nem volt olyan hosszú, szőke haja, kék szeme és tökéletes teste, mint Tiffanynak. Teljesen átlagos lánynak tartotta magát.

A haja átlagos barna, és az anyja nem engedi melíroztatni. Már alig várja, hogy tizennyolc éves legyen, és azt tegye a saját hajával, amit akar. Bánta, hogy lófarokba fogta ma este, mert ettől kicsit gyerekesnek tűnt. Talán le kéne vágatnia. Valami tüskés, punkfazonra. Talán.

A szája túl nagy, hiába próbálta Tish azzal vigasztalni, hogy Julia Robertsnek is a nagy szája az egyik szexepilje.

Barna a szeme, de nem olyan sötétbarna, mint Mié. Csak átlagos barna, mint a haja. Persze Tish szerint borostyánszínű, de ő mindig túloz.

A borostyánszínű csak egy flancos kifejezés a barnára.

De már ez sem érdekelte. Lehet, hogy átlagos, de nem mű, mint Tiffany, aki szőkíti a barna haját.

– Nem vagyok mű – mondta a tükörképének. – És Trent Woolworth egy barom. Tiffany Bryce pedig egy lotyó. Mindketten elmehetnek a pokolba.

Határozottan bólintott, aztán felszegte a fejét, és kisétált a mosdóból.

Azt hitte, hogy a hangos durranások és sikítások a filmhez tartoznak. Bosszús lett, hogy kimaradt egy fontos jelenetből, ezért felgyorsította a lépteit.

Amikor a vetítőhelyiséghez ért, kivágódott az ajtó, és egy tágra nyílt szemű férfi tántorgott ki rajta, majd összeesett.

Vér… Az vér? A férfi a zöld szőnyegbe markolt, amelyen gyorsan terjedt a piros folt. Aztán nem mozdult.

Villanásokat látott az ajtón át, ami néhány centire nyitva maradt a férfi lábánál. Robbanások és sikoltások. És emberek árnyai, körvonalai, akik futnak, és elesnek.

Aztán meglátta az alakot a sötétben, aki módszeresen végigsétált a széksorok között.

Dermedten nézte, ahogy az alak megfordul, és hátba lő egy rohanó nőt.

Nem kapott levegőt. Ha lélegzethez jutott volna, biztosan sikoltozni kezd.

Az agya egyszerűen nem hitte el, amit lát. Ez nem lehet a valóság. Ez olyan, mint a film. Csak egy színjáték. De aztán feltámadt benne az életösztön. Visszarohant a mosdóba, és leguggolt az ajtó mögött.

A keze nehezen engedelmeskedett, miközben megpróbálta előkotorni a mobilt a táskájából.

Az apja ragaszkodott ahhoz, hogy 911 legyen az első szám a gyorstárcsázó listán.

Simone nem látott, és zihálva vette a levegőt.

– 911. Mi a vészhelyzet?

– Az az alak megöli őket. Megöli őket! Segítség! A barátnőim! Jaj, istenem… Lelövi az embereket.

Reed Quartermaine utált hétvégén dolgozni. Nem kedvelte a munkáját a bevásárlóközpontban, de ősszel folytatni akarta a főiskolát, és sajnos ehhez tandíjat kellett fizetni. Aztán ott volt még a sok könyv, az albérlet, a kaja… Tehát ezért kellett dolgoznia hétvégén a plázában.

A számlák nagy részét a szülei állták, de nem tudtak mindent kifizetni. Már csak azért sem, mert jövőre a húga is fősulira megy, a bátyja pedig már harmadéves a washingtoni American Universityn.

Abban biztos volt, hogy nem akar egész életében pincérkedni, ezért választotta a fősulit. És mielőtt magára ölti a diplomaosztó egyenruháját, talán kitalálja, hogy mit akar csinálni az élete hátralévő részében.

Addig nyaranta pincérkedett, és megpróbálta a dolog jó oldalát nézni. Az étterem egész jó helyen volt, és a borravalóra sem panaszkodhatott. A társasági életét ugyan kinyírta, hogy hetente öt napot dolgozott a Mangiában, és szombaton dupla műszakot vállalt, de legalább jókat ehetett.

A sok pasta és gazdag pizza, meg a Mangia híressége, a különlegesen finom tiramisu nyomtalanul tűnt el benne, hiába próbálkozott egy kis húst felszedni a hosszú, vékony testére.

Az apja sokáig abban reménykedett, hogy a középső gyermeke is a stoplis nyomdokaiba lép az amerikaifutball-pályán, akárcsak az idősebb fia. De a reményei szertefoszlottak, amikor kiderült, hogy Reed ügyetlen a focihoz, és még a teste is vézna. Viszont Reednek már tizenhat évesen közel harminccentis lábfeje volt, és szinte egész nap képes volt futni, így szép sikereket ért el az atlétikában, ezzel enyhítve egy kicsit az apja csalódottságát.

Aztán a húga levette a válláról a terhet, amikor kiderült róla, hogy kivételes tehetsége van az európai futballhoz.

Reed egy négytagú asztalnál szolgálta fel az előételeket – az anyának egy insalata mista, az apának gnocchi, a fiúnak rántott mozzarellarudacskák, a lánynak pedig sült ravioli. A lány szégyenlős mosollyal nézett rá, és Reed ártatlanul flörtölt vele. Ártatlanul, mert a lány talán tizennégy éves lehetett, és szóba sem jöhetett, hogy egy nemsokára másodéves főiskolás srác komolyan vegye.

Reed tudta, hogyan kell ártatlanul flörtölni fiatal lányokkal, idősebb nőkkel, és szinte mindenkivel a két korosztály között. A borravaló fontos volt, és négynyárnyi pincérkedés után már megtanulta, hogyan kell elbűvölni a vendégeket a sármjával.

Szorgosan kiszolgálta az asztalait: családokat, néhány idősebb párt, randizó harmincasokat, akik valószínűleg vacsora plusz mozi kombóban utaztak. Erről eszébe jutott Chaz, a GameStop üzletvezető helyettese. Műszak végén talán rá tudja beszélni, hogy megnézzék a Sziget késői bemutatóját.

Kezelte a hitelkártyákat, a barátságos csevegésének köszönhetően húsz százalék borravalót zsebelt be a hármas asztalnál, többször betért a konyhába, ami olyan volt, mint egy őrültekháza, és alig várta, hogy kimeneküljön onnan. Aztán végre eljött a tízperces szünet ideje.

– Dory, tíz percre megpihenek.

A főpincér gyorsan végignézett az asztalain, és bólintott.

Reed kilépett a dupla üvegajtón a péntek esti káoszba. Megfordult a fejében, hogy dob egy üzenetet Chaznek, és a konyhában tölti a tíz percét, de aztán meggondolta magát. Tudta, hogy Angie péntek esténként a Fun In The Sun bódéban dolgozik, és úgy döntött, hogy a tíz perc szünetéből négy vagy öt percet egy kicsit kevésbé ártatlan flörtöléssel tölt.

A lány hol együtt volt, hol szakított a fiújával, de a legutolsó hírek szerint most éppen külön utakon járnak. Ha most próbálkozik, talán sikerül bezsákolnia egy randit egy olyan nővel, akinek hasonlóan rémes beosztása van.

Hosszú lábain gyorsan átvágott a bevásárlók tömegén, a kamasz lányok, kamasz fiúk, babakocsit toló anyukák, kicsi gyerekeket terelgető szülők tengerén, az agyzsibbasztó zenében, amit már nem is hallott.

Fekete lobonca az olasz anyja öröksége volt, de Doryt nem zavarta a frizurája, és végre az apja is belenyugodott. Mélyen ülő halványzöld szeme éles ellentétben állt barnás arcbőrével. Felragyogott, amikor meglátta Angie-t a bódénál. Lelassította a lépteit, zsebre vágta a kezét, hogy lezsernek tűnjön, és odasétált hozzá.

– Szia. Mi újság?

A fiatal nő rávillantotta a mosolyát, és megforgatta szép barna szemét.

– Őrültek háza. Mindenki a tengerpartra megy, csak én nem.

– Meg én. – Reed a pultra támaszkodott, és remélte, hogy jól áll neki a fehér ingből, fekete mellényből és nadrágból álló pincéregyenruha. – Arra gondoltam, hogy megnézem a Sziget utolsó előadását, háromnegyed tizenegykor. Az majdnem olyan, mint egy kiruccanás a tengerpartra, nem? Van kedved csatlakozni?

– Hát… nem tudom. – A lány a hajával babrált. A napszítta tincseiben megvillanó aranyszínű csíkokat bizonyára az egyik polcon található hajspray-nek köszönhette. – Szeretném megnézni.

Reed lelkében remény támadt, és Chaz lekerült a képzeletbeli listáról.

– Kell egy kis szórakozás, nem?

– Igen, de… Megígértem Mistynek, hogy zárás után lógunk egy kicsit.

Chaz visszakerült a listára.

– Az jó. Lemegyek, és megkérdezem Chazt, hátha ő is meg akarja nézni. Elmehetnénk négyen.

– Talán. – A lány megint megvillantotta a mosolyát. – Megkérdezem Mistyt.

– Remek. Én pedig lemegyek Chazhez. – Reed odébb állt, hogy több helyet adjon a nőnek, aki türelmesen várakozott, miközben a lánya (szintén egy tizennégy éves) felpróbálta az ezredik napszemüveget a tükör előtt. – Mindenképpen írj rám.

– Ha kettőt vehetnék, akkor lenne pótszemüvegem is – szólalt meg a lány, egy metálkék lencséjű szemüveget nézegetve.

– Egyet kapsz, Natalie. És az lesz a pótszemüveged.

– Majd írok – súgta oda Angie, és munka üzemmódba váltott. – Ez nagyon jól áll – dicsérte meg a lányt.

– Tényleg?

– Abszolút – hallotta Reed Angie lelkes hangját távozás közben. Meggyorsította a lépteit, mert már nem sok idő maradt a szünetéből.

A GameStop tele volt a szokásos kockákkal és csodabogarakkal. A fiatalabb kockákat és csodabogarakat üveges tekintetű szülők próbálták odébb vonszolni a kütyüktől.

A monitorokon különféle játékok bemutatói futottak. A korhatár nélküliek a falon, a kevésbé barátságosak pedig laptopokon, amelyeket csak személyi igazolvánnyal vagy szülői felügyelettel lehetett használni.

Reed észrevette Chazt, minden kockák koronázatlan királyát, amint egy tanácstalan nőnek magyaráz valamit.

– Ha kedveli a katonai, stratégiai és túlélő játékokat, akkor ez is tetszeni fog neki. – Chaz megigazította a szódásüveg-szemüvegét. – Csak néhány hete adták ki.

– De ez olyan… erőszakos. Helyes ilyesmit venni egy gyereknek?

– Azt mondta, hogy a tizenhatodik születésnapjára lesz. – Chaz odabólintott Reednek, majd folytatta a szülő meggyőzését. – És szereti a Splinter Cell-sorozatot. Ha azokban jó, akkor itt is tarolni fog.

A nő felsóhajtott.

– Azt hiszem, a fiúk mindig háborúsdit játszanak. Megveszem, köszönöm szépen.

– A kasszánál tud fizetni, hölgyem. Köszönöm, hogy nálunk vásárolt. Nem érek rá, haver – szólt oda Chaz Reednek, miután a vevő elment. – Totál be vagyok havazva.

– Csak egy fél perc. A Sziget, utolsó előadás?

– Benne vagyok. Klónok! Juhé!

– Megdumáltuk. Megkértem Angie-t, hogy jöjjön, de magával hozza Mistyt.

– Hát nem tudom… Én…

– Ne hagyj cserben, haver! Ez lenne az első talink, még ha négyesben is.

– Igen, de Misty egy kicsit ijesztő. És… Fizetnem kell neki?

– Ez nem randevú, öreg. Bár azon vagyok, hogy az legyen belőle. Nekem, nem neked. Te vagy a szárnysegédem, Misty pedig Angie-é. Klónok – emlékeztette Reed a haverját.

– Oké. Rendben. Remek. Bár szerintem…

– Remek! – vágta rá Reed, mielőtt Chaz meggondolja magát. – Vissza kell mennem. Ott találkozunk.

Reed kisietett az üzletből. Végre megtörténik! A négyes mozizás előkészítheti a terepet egy igazi randihoz, ami talán egy kis testi érintkezést is lehetővé tesz.

Szeretne már egy kis testi érintkezést. De most három perce maradt, hogy visszamenjen a Mangiába, különben Dory kitekeri a nyakát.

Futva sietett vissza az étterembe, amikor olyan hangot hallott, mintha petárdát vagy tűzijátékot robbantottak volna valahol. A GameStop lövöldözős játékaira emlékeztetett. Értetlen arccal nézett a hang irányába.

És ekkor kezdődött a sikoltozás. Meg a dübörgés.

Nem a háta mögött, hanem előtte. És a dübörgést több tucat ember rohanása okozta. Félreugrott, amikor egy babakocsit toló nő száguldott felé. A gyerek bőgött a kocsiban.

Az vér a nő arcán?

– Mi a…

A nő továbbrohant, és néma sikolyra tátotta a száját.

Mögötte hömpölygött a lavina. Az emberek egymást taposva, elhajított bevásárlószatyrokon taposva, botladozva futottak, néhányan el is estek.

Egy férfi megbotlott, és a padlóra esett. A szemüvege elrepült, és a tömeg szinte azonnal összetaposta. Reed megragadta a férfi karját.

– Mi történik?

– Fegyvere van. Lelőtte a… lelőtte a…

A férfi talpra szökkent, és sántikálva rohant tovább. Néhány kamasz lány sikoltozva és zokogva berontott a balján lévő üzletbe.

Reed most jött rá, hogy a zajt és a lövések hangját nemcsak előtte, hanem a háta mögött is hallja. Eszébe jutott Chaz, aki egy félpercnyire volt mögötte. Az éttermi családja pedig egypercnyire előtte.

– Rejtőzködj el, haver – motyogta maga elé. – Keress egy búvóhelyet!

Azzal rohanni kezdett az étterem felé.

Úgy tűnt, mintha minden irányból közelednének a ropogó, pattogó hangok. Üvegtáblák törtek be, szilánkokkal terítve be a padlót. Egy véres lábú nő egy pad alá bújt, és hangosan nyöszörgött. Reed velőt rázó sikoltásokat hallott, és hátborzongató volt, amikor hirtelen elnémultak, mintha elvágták volna a hangot.

Aztán meglátta a kisfiút, piros rövidnadrágban, Elmo mintájú pólóban, amint az Abercrombie & Fitch üzlete előtt tántorog, mintha részeg lenne.

A kirakat üvegét lövés érte, és szilánkokra robbant. Az emberek szétszóródtak, és megpróbáltak rejtekhelyet keresni maguknak. A gyerek elesett, és az anyja után kiáltozott.

A bevásárlóközpont folyosóján megpillantott egy fegyverest – egy fiút? –, aki nevetve tüzelt, és újra tüzelt. A földön egy férfi teste megrándult, amikor eltalálták a lövedékek.

Reed a hóna alá kapta a kisfiút, mint egy focilabdát, amit sosem tudott rendesen kezelni a pályán.

A lövések – amelyeknek soha többé nem fogja elfelejteni a hangját – egyre közeledtek. Elöl és hátul. Mindenhol.

Nem tud eljutni a Manginába, a gyerekkel semmiképpen. Ösztönösen oldalra ugrott, és becsúszott a Fun In The Sun bódéjába.

Angie-vel alig öt perce beszélt, de ez most egy örökkévalóságnak tűnt. A lány egy vértócsa közepén hevert, és szép barna szeme élettelenül meredt rá. A karjában lévő kisgyerek sírni kezdett.

– Jóságos isten… Te jóságos ég!

És a lövöldözés egy pillanatra sem hallgatott el.

– Jól van, jól van, semmi baj. Hogy hívnak? Én Reed vagyok, és te?

– Brady. Az anyukámat akarom!

– Jól van, Brady, most csendben kell maradnunk. Brady! Hány éves vagy?

– Ennyi. – A kisfiú feltartotta négy ujját. Az arcát könnyek áztatták.

– Akkor már elég nagy vagy, ugye? Csendben kell maradnod. Rossz emberek vannak a közelben. Hallottál már a rossz emberekről?

A kisfiú csupa takony és könny volt, a szemét ijedten kimeresztette, de bólintott.

– Csendben maradunk, hogy a gonosz bácsik ne találjanak meg minket. Én meg hívom a jó bácsikat. A rendőröket. – Igyekezett eltakarni Angie-t, hogy a fiú ne lássa. És igyekezett ő sem gondolni rá. Meg arra, hogy meghalt.

Kinyitotta az egyik tárolószekrényt, és kisöpörte az árut.

– Mássz be oda, jó? Mintha bújócskát játszanál. Én itt maradok, de te menj be oda, amíg hívom a jó bácsikat.

Betuszkolta a gyereket a szekrénybe, elővette a telefonját, és csak most vette észre, mennyire remeg a keze.

– Kilenc-tizenegy. Mi a vészhelyzet?

– DownEast Mall… – Reednek a hangja is remegett.

– Itt a rendőrség. A plázában van?

– Igen. Velem van egy gyerek. Betettem a Fun In The Sun bódé tárolójába. Angie, a lány, aki itt dolgozott… Meghalt. Meghalt… Jóságos ég! És legalább ketten lövöldöznek az emberekre.

– Meg tudná mondani a nevét?

– Reed Quartermaine.

– Jól van, Reed. Biztonságban van ott, ahol tartózkodik?

– Most viccel velem?

– Elnézést. Egy bódéban van, tehát el tud bújni. Azt tanácsolom, hogy maradjon a biztos menedékben, és húzza meg magát. Egy gyerek van magával?

– Azt mondta, hogy Bradynek hívják és négyéves. Elszakadt az anyjától. Nem tudom, hogy az anyja… – Reed körülnézett, és látta, hogy Brady összegömbölyödve, üveges szemmel mered maga elé, és a hüvelykujját szopja. – A fiú valószínűleg… Sokkot kapott, vagy ilyesmi.

– Próbálja megőrizni a nyugalmát, Reed. És maradjon csendben. A rendőrök már a helyszínen vannak.

– Még mindig lövöldöznek. Egyfolytában lövöldöznek. És nevetnek! Hallottam, ahogy nevetett.

– Ki nevetett, Reed?

– Az, aki lövöldözött. Az üveg szétrobbant, és az az alak a földön heverő férfira lőtt, és közben nevetett. Jézusom…

Ekkor kiáltást hallott. Nem az addigi sikoltozást, hanem valami csatakiáltást. Győzedelmes, ujjongó törzsi kiáltást. És még néhány lövést, aztán…

– Abbamaradt. A lövések elhallgattak.

– Maradjon, ahol van, Reed! A segítség úton van. Maradjon, ahol van!

Reed megint a fiúra nézett. A gyerek ráemelte a rémülettől tágra nyílt szemét.

– Anya – nyöszörögte.

– Mindjárt megkeressük anyát. Már jönnek a jó bácsik. Jönnek.

Később úgy emlékezett vissza, hogy ez volt a legrosszabb az egészben. A várakozás… Miközben a torkát kaparta a levegőben terjengő puskapor szaga, és hallotta a segélykiáltásokat, a nyögéseket, a zokogásokat. És közben ott volt a cipőjén annak a lánynak a vére, akit már sosem fog moziba vinni.

MÁSODIK FEJEZET

Július 22-én, hét óra huszonöt perckor Essie McVee ősmester a központba küldte a jelentését a DownEast Mall parkolójában történt koccanásról.

Személyi sérülés nem történt, a kár is elhanyagolható, de a Lexus sofőrje elég agresszívan viselkedett a Mustangban ülő három főiskolás lánnyal szemben.

A Mustang volt a hibás, és a pityergő húszéves sofőr beismerte, hogy nem nézett körül, mielőtt kitolatott a parkolóhelyről, de a Lexust vezető nagymenő is elfogyasztott néhány italt, mielőtt a volánhoz ült a barátnője társaságában.

Essie a társára hagyta a Lexust, mert ismerte Barry véleményét a női sofőrökről, és már nem is bosszankodott miatta. Ugyanakkor tudta, hogy Barry ittas vezetésért intézkedni fog a pasi ellen.

Megnyugtatta a lányokat, felvette a vallomásukat, és megírta a büntetőcédulát. A Lexus nem örült az ittas vezetés vádjának, és annak sem, hogy Barry taxit hívott neki.

Ekkor megszólalt a rádió, és Essie fülelni kezdett. Már négy éve dolgozott rendőrként, de a szíve még mindig megdobbant, amikor új esetről értesítették.

Barryhez fordult, és az arcán látta, hogy ő is megkapta az értesítést. Essie a mikrofonjához hajtotta a fejét.

– A negyvenötös egység a helyszínen van. Pont a mozi előtt intézkedünk.

Barry kinyitotta a kocsijuk csomagtartóját, és odadobott Essie-nek egy golyóálló mellényt.

Essie-nek kiszáradt a szája, miközben magára csatolta, és ellenőrizte a fegyverét. A gyakorlópályán kívül még sosem használta.

– Az erősítés három perc múlva érkezik. A különleges egységet is mozgósították. Jézusom, Barry…

– Nem várhatunk.

Essie tudta a szabályt, és megkapta a kiképzést – bár nem gondolta volna, hogy valaha élesben is használnia kell. Az aktív lövöldöző azt jelentette, hogy minden másodperc számít.

Essie Barryvel együtt a nagy üvegajtó felé futott.

Jól ismerte a bevásárlóközpontot. Milyen furcsa véletlen, hogy éppen a mozi bejárata előtt tartózkodtak, gondolta.

Arra nem gondolt, hogy haza fog-e jutni, hogy megetesse az idős macskáját, vagy be tudja-e fejezni a könyvet, amit olvas. Ilyesmire most nem gondolhatott.

Lokalizálni, feltartóztatni, elterelni a figyelmét, semlegesíteni.

Maga elé képzelte a helyszínt, mielőtt berontottak az ajtón.

A mozi előtere a főfolyosóra nyílt, jobbra van a jegyiroda, mögötte a büfé, balra pedig a három vetítőteremhez vezető folyosó. A 911 szerint a lövöldöző az egyes teremben van, ami a legnagyobb a három közül.

Körülnézett az üvegen át, bement az ajtón, és balra indult, mert Barry jobbra tartott. A plázából beszűrődött a zene és a vásárlók moraja.

A pult mögött lévő férfiak meghökkentek, amikor meglátták a kivont fegyverrel közeledő rendőröket, és mindketten azonnal feltartották a kezüket. Az egyikük a pultra ejtette a nagy adag üdítőt, amit éppen megtöltött.

– Van itt még valaki? – förmedt rájuk Barry.

– Cs-csak Julie, az öltözőben.

– Hívja ide, és mondja meg neki, hogy azonnal hagyja el a bevásárlóközpontot. Maguk is, méghozzá gyorsan!

Az egyik férfi a pult mögött lévő ajtóhoz ugrott, a másik még mindig feltartott kézzel, remegve állt a helyén.

– Mi az? Mi van? Mi történt?

– Mozogjanak! Menjenek ki innen!

A férfi elindult.

Essie balra fordult, a sarkon óvatosan benézett, és az egyes terem ajtaja előtt meglátta egy férfi holttestét. Mögötte hosszú vértócsa húzódott.

– Van egy holttest – közölte a diszpécserrel, miközben folytatta az útját, lassan, óvatosan. Elhaladt a jobbján lévő vetítőterem mellett, ahonnan nevetés szűrődött ki, majd az egyes ajtaja elé ért, ahol másféle hangokat hallott.

Lövéseket, sikoltozást.

Összenézett Barryvel, és átlépett a testen. A társa bólintott. Kezdődik, gondolta Essie.

Amikor kinyitották a moziterem ajtaját, az erőszak és a félelem hangjai áradtak ki rajta, és a folyosó tompa fényei megvilágították a sötétséget.

Meglátta a lövöldözőt. Egy férfi volt, golyóálló mellényben, sisakban, éjjellátó szemüvegben. Egyik kezében gépfegyvert, a másikban pisztolyt tartott.

Amikor megpillantotta, éppen hátba lőtt egy férfit, aki az egyik oldalsó kijárat felé rohant.

Aztán a támadó a bejárati ajtóra szegezte a gépfegyverét, és tüzet nyitott.

Essie az utolsó széksor mögé ugrott fedezékbe, de közben látta, hogy Barry találatot kap a mellényén, és a lövés erejétől hanyatt esik.

Nem célozhat felsőtestre, gondolta, miközben az adrenalin elárasztotta a testét. Nem lőhet a lövöldöző szívére, mert neki is mellénye van, akárcsak Barrynek. Vett néhány kapkodó levegőt, és döbbenten látta, hogy a lövöldöző felfelé rohan a mozi emelkedő padlóján, és egyenesen felé tart.

Alacsonyan célzott, csípőre, ágyékra, combra, bokára. Még akkor is folytatta a tüzelést, amikor a férfi összeesett.

Vissza kellett fognia magát, hogy ne a társához siessen először, hanem a lövöldözőhöz.

– Fegyveres kiiktatva. – Essie a férfira fogta a fegyverét, kivette a pisztolyt a kezéből, és elrúgta a géppisztolyt, amit elejtett. – Rendőrtiszt megsérült. A társamat találat érte. Orvosi segítségre van szükségünk. Uramisten, rengeteg lőtt áldozat… Segítségre van szükségünk. Azonnal.

– Még egy, de talán két aktív lövöldözőről kaptunk jelentést a bevásárlóközpont területén. Megerősíti, hogy egy lövöldöző kiiktatva?

– Igen. – Megnézte a férfi alsó testét, ami csupa vér volt. – Nem fog felkelni – tette hozzá.

A leterített merénylő kapkodva vette a levegőt, és hangosan zihált. Az állán egy pattanás volt. Essie sokáig nem tudta levenni róla a tekintetét, de aztán felemelte a fejét, és körülnézett a helyiségben, hogy lássa, mit művelt a fiatalember.

Holttestek hevertek a széksorok közötti folyosón, az üléseken, az ülések között lévő szűk helyeken, ahová leestek, vagy ahol elrejtőzni próbáltak.

Tudta, hogy sosem fogja elfelejteni a látványt.

Amikor egy rohamosztag rontott be a helyiség ajtaján, Essie feltartotta a kezét.

– McVee rendőrtiszt. Lövöldöző semlegesítve. Ő pedig a társam.

Barry köhögött, és halkan felnyögött. Essie felegyenesedett, és megingott.

– Eltaláltak, McVee?

– Nem, csak… Nem. – Essie odament Barryhez.

– Ha legközelebb panaszkodni fogok, hogy milyen meleg és nehéz egy ilyen mellény, akkor húzzál be egyet. – A férfi sziszegve beszívta a levegőt. – Átkozottul fáj.

Essie nagyot nyelt, és megfogta Barry kezét.

– Elkaptad, Essie. Elkaptad a rohadékot.

– Igen. – Essie megint nyelt egyet, és bólintott. – Szerintem még gyerek. És nincs egyedül, Barry.

Még több rendőr özönlött be az ajtón, és megérkezett az elsősegély is. A rendőrök a plázába rohantak, hogy levadásszák a többi lövöldözőt. Addig Essie Barryvel együtt nekilátott, hogy ellenőrizze a mosdókat, a raktárterületet és az öltözőket.

– Orvosi kezelésre van szükséged – szólt oda Essie a társának, miközben a női mosdó felé tartottak.

– Majd később. Itt van egy 911-es hívó. – Barry a mosdó ajtaja felé intett a fejével.

Essie kinyitotta, és kivont fegyverrel belépett. Meglátta a saját arcát a tükörben. Kísértetiesen sápadt volt, de még mindig jobban festett, mint Barry máskor barna arcának szürkés árnyalata.

– Rendőrség! – kiáltott fel Essie. – Simone Knox? Itt a rendőrség!

Csak a csend válaszolt.

– Talán kiment.

A fülkék ajtajai mind nyitva voltak, de az egyik csak résnyire.

– Simone – ismételte meg Essie, és odament. – McVee őrmester vagyok a rockpointi rendőrségtől. Már biztonságban van.

Lassan kinyitotta az ajtót, és meglátta a vécédeszkán kuporgó lányt, aki mindkét kezét a fülére szorította.

– Simone… – Essie leguggolt, és Simone térdére tette a kezét. – Már nincs semmi baj.

– Sikoltoznak. Megöli őket. Tish, Mi, az anyám, a húgom.

– Már itt a segítség. Megkeressük őket. Hadd vigyelek ki innen, jó? Nagyon okos voltál. Ma este életeket mentettél, Simone, amikor segítséget hívtál.

Simone felnézett. Hatalmas barna szeme tele volt könnyel és rémülettel.

– Lemerült a telefonom. Elfelejtettem feltölteni, és lemerült. Úgyhogy elrejtőztem itt.

– Nagyon helyes. Most gyere velem. McVee őrmester vagyok. Ő pedig Simpson őrmester.

– Az a férfi… Kirohant, és elesett. A vér. Láttam… láttam… Tish és Mi a moziban vannak. Az anyám meg a húgom vásárolnak.

– Meg fogjuk őket keresni. – Essie átkarolta Simone-t, lesegítette a vécéről, és kikísérte a fülkéből. – Most menj Simpson őrmesterrel! Én pedig megkeresem az anyukádat, a húgodat meg a barátnőidet.

– Essie… – próbált tiltakozni Barry.

– Megsérültél, Barry. Vidd magaddal a kislányt! Vizsgálják meg őt is!

Kivitte a lányt, és végigvezette a mozitermek előtti folyosón. A rádión kapott helyzetjelentés szerint még két elkövetőt leterítettek. Remélte, hogy nincsenek többen, de meg kellett győződnie róla.

Amikor Barry átvette tőle Simone-t, és kivezette a bevásárlóközpont elé, ahol a rendőrautók és a mentőautók szirénái villogtak, Simone megállt, és Essie szemébe nézett.

– Tulip és Natalie Knox. Mi-Hi Jung és Tish Olsen. Meg kell keresnie őket. Kérem… Kérem, találja meg őket!

– Értem. Rajta vagyok.

Essie elindult az ellenkező irányba. Már nem hallott lövéseket, és valaki végre kikapcsolta a zenét. A rádiója tudósította a megtisztított területekről és az orvosi segítséget igénylő területekről.

Megállt, és végignézett a plázán, ahol sokszor vásárolt, sétálgatott, és amióta az eszét tudta, itt fogyasztotta el a reggelijét.

Időbe telik, mire kiviszik a halottakat, ellátják és elszállítják a sérülteket, és felveszik azoknak a vallomását, akik nem sérültek meg – mármint testileg, tette hozzá magában. Mert akik átélték ezt az estét, valószínűleg örök életükre sérültek lesznek.

Most a mentősök rohantak be az épületbe, de sajnos sokan voltak, akiken már nem lehetett segíteni.

Egy vérző karú nő zokogva ölelt át egy férfit, akinek már nem volt szüksége orvosi segítségre. Egy Red Sox-mezt viselő férfi arccal előre hevert a padlón, és Essie valami szürke anyagot látott a fejsebében. Egy húszas évei elején járó nő a Starbucks előtt ült, és zokogott. Fehér kötényére rengeteg vér fröccsent, és még most sem száradt meg.

A folyosón meglátott egy kisméretű rózsaszínű sportcipőt, és összeszorult a szíve. Nagyon remélte, hogy biztonságban van a kislány, aki elveszítette.

Egy fiatal férfi tántorgott ki a GameStopból. Vastag szemüvege lecsúszott az orráról, és kábán nézett körül, mintha álmodna.

– Vége van? – kérdezte Essie-től. – Vége van?

– Megsebesült?

– Nem. Bevertem a könyökömet. És… – A fiatalember zavaros pillantással nézett rá, majd végignézett a sebesülteken és a halottakon. – Jézusom… Jézusom… Az embereket betereltem a hátsó szobába. Azt hallottam, hogy ilyenkor ezt kell csinálni… A hátsó szobában vannak.

– Várjon egy kicsit. – Essie elfordult, és a rádión át megkérdezte, hogy kivezethet-e egy csoportot, és melyik ellenőrző pontra vigye őket.

– Mi a neve? – fordult vissza a fiúhoz.

– Chaz Bergman. Én vagyok… az üzletvezető ma este.

– Oké, Chaz. Nagyon helyesen cselekedett. Most hozzuk ki az embereit. A rendőrök majd felveszik a vallomását, de előbb mindenkit ki kell vinnünk.

– Van egy barátom. Reed, Reed Quartermaine. A Mangiában dolgozik, az étteremben. Megkeresnék őt?

– Megkeresem. – Essie felvette a nevet a listájára.

– Vége van? – kérdezte Chaz megint.

– Igen – válaszolta Essie, tudván, hogy ez nem igaz.

Mert aznap mindenkit megérintett a vérengzés, és ennek az érzésnek sosem lesz vége.

Reed a karjában vitte Bradyt, amikor megpillantotta a munkatársait a Mangiából. Néhányan a járdaszegélyen ültek, és átölelték egymást. Rosie még mindig a szakácskötényében volt, és eltakarta az arcát a kezével.

Egyél tésztát, szokta mondogatni neki. Híznod kell egy kicsit, hogy ne legyél ilyen vézna.

– Nem esett bajod. Hála az égnek, nem esett bajod. – Reed lehunyta a szemét, és lehajolt hozzá. A nő felugrott, és átölelte Reedet.

– Neked sem? – Rosie megfogta Reed kezét.

Reed megrázta a fejét.

– Mindenki jól van? – kérdezte.

Rosie olyan hangot adott ki, mintha valami a torkán akadt volna.

– A fegyveres bejött, és… – Rosie elhallgatott, mert meglátta a kisfiút. – Majd később beszélünk róla. Ki ez a jóképű legényke?

– Ő Brady. – Tehát nincs mindenki jól, gondolta Reed. – Bradyvel… együtt lógtunk. Segítek neki megtalálni az anyukáját.

És a saját anyját is fel kell hívnia. Már megírta neki, hogy jól van, és ne aggódjon, de mindenképpen haza kell telefonálnia.

– Reed azt mondta, hogy itt vannak a jó bácsik.

– Igen. – Rosie mosolyt erőltetett a könnyes arcára.

– Anyut akarom.

– Segítséget kérek az egyik rendőrtől.

Reed kihúzta magát, és elindult a rendőrök felé. Egy rendőrnőt választott, mert úgy gondolta, hogy Brady jobban kijön egy nővel. – Őrmester… Tudna segíteni nekem? Ő itt Brady, és nem találja az anyukáját.

– Szia, Brady. Hogy hívják az anyukádat?

– Anyu.

– És az apukád hogy hívja őt?

– Drágám.

Essie elmosolyodott.

– Fogadjunk, hogy van másik neve is.

– Lisa drágám.

– Oké. És mi a te teljes neved?

– Brady Michael Foster. Négyéves vagyok. Apukám tűzoltó, és van egy Mac nevű kutyám.

– Tűzoltó? És neki mi a teljes neve?

– Michael drágám.

– Oké, várj egy kicsit.

A tűzoltók elsőként érkeztek a helyszínre, úgyhogy Essie szinte azonnal meg tudott állítani egyet.

– Egy bizonyos Michael Fostert keresek. Nálam van a fia.

– Foster az én csapatomhoz tartozik. Magánál van Brady? Megsérült?

– Nem.

– Az anyja úton van a kórházba. Két lövést kapott a hátába. Az a rohadék kétszer meglőtte. Foster a fiát keresi. Csak akkor tudta meg, hogy itt vannak, amikor a mentősök megtalálták Lisát. – A férfi megdörzsölte az arcát a kezével. – Nem tudom, hogy túléli-e. Itt jön Michael.

Essie meglátta az erős testalkatú, rövid, barna hajú férfit, aki átverekedte magát a sokkos állapotban lévő emberek tömegén, és odarohant hozzájuk.

Brady felkiáltott Reed karjában.

– Apu!

Michael elvette Reedtől a kisfiút, szorosan átölelte, és csókokkal árasztotta el a fejét meg az arcát. – Brady! Hála az égnek. Megsérültél? Bántott valaki?

– Anyu elesett, és aztán nem láttam sehol. Reed megtalált, és azt mondta, hogy csendben kell maradnunk, amíg várunk a jó bácsikra. Szót fogadtam neki, és akkor is csendben maradtam, amikor betett egy szekrénybe.

Michael szeme könnyben úszott, amikor Reedre nézett.

– Maga Reed?

– Igen, uram.

Michael megragadta Reed kezét.

– Sosem fogom tudni meghálálni magának. Annyi mindent mondanék, de… A férfi hangja elcsuklott, és észrevette a vért Reed cipőjén meg nadrágján. – Megsérült!

– Nem. Nem hiszem… Ez nem az én vérem, hanem… – Reed nem tudta befejezni a mondatot.

– Értem, Reed. Figyeljen, ki kell vinnem innen Bradyt. Szüksége van segítségre?

– Meg kell keresnem Chazt. Nem tudom, mi van vele. Meg kell találnom őt.

– Várjon!

Michael a bal karjába vette Bradyt, és előhúzta a rádióját.

– Anyut akarom.

– Rendben, öcskös. De előbb segítenünk kell Reednek.

Miközben Michael a rádióba beszélt, Reed körülnézett. Villogó fények, zaj, beszélgetés, kiabálás, sírás. Egy erősen vérző férfi hangosan felnyögött, amikor hordágyra tették, és betolták egy mentőautóba. Egy nőnek csak az egyik lábán volt cipő, az arcán lassan csurgott végig a vér, miközben körbe-körbe sántikált, és egy bizonyos Judy nevét kiáltozta. Aztán egy egyenruhás férfi elvezette.

Egy fiatal lány a járdaszegélyen üldögélt, és egy rendőrrel beszélgetett. A haját hosszú lófarokban hordta, a szeme olyan színű volt, mint a tigrisé, és furcsán csillogott a villódzó fényben.

A sárga rendőrségi szalag mögött már ott voltak a televíziós társaságok furgonjai, és a lámpákat bekapcsolták, még több fénnyel árasztva el a bejáratot.

Hirtelen rádöbbent, hogy néhány embert hiába szólongatnak, mert többé nem fognak válaszolni.

Reed remegni kezdett. Remegett a teste, a lelke, a szíve. A füle zúgott, a látása elhomályosodott.

– Reed, le kéne ülnie egy kicsit. Addig én megpróbálom megkeresni a barátját.

– Nem, én… – Megpillantotta Chazt, aki rendőrök kíséretében közeledett, egy csapat embert vezetve. – Jézusom! Úristen! Chaz!

Ő is hangosan kiabálta a nevét, mint a többi túlélő a rendőrségi szalag mögött, aztán futásnak eredt.

Simone a járdaszegélyen ülve arra várt, hogy újra érezze a lábait. Hogy mindent újra érezzen. A teste el volt zsibbadva, mintha egy nagy adag érzéstelenítőt kapott volna.

– Az anyád és a húgod jól van.

Simone hallotta McVee őrmester hangját, és megpróbálta átérezni, amit mond.

– Hol vannak? Hol vannak?

– Nemsokára kihozzák őket. Az anyádat egy kisebb sérülés érte. Kisebb sérülés, Simone. Amúgy jól van. Be tudtak menekülni az egyik üzletbe. Az anyádat megvágták a betört üvegszilánkok, és beverte a fejét. De amúgy jól van. Érted?

Simone csak a fejét tudta rázni.

– Anya beverte a fejét.

– De nem lesz semmi baja. Elrejtőztek, és nemsokára kihozzák őket.

– Mi, Tish…

Simone tudta. Azonnal tudta, amikor McVee őrmester átkarolta a vállát. Nem érzett mást, csak egy ránehezedő súlyt.

A döbbenet súlyát.

– Mi úton van a kórház felé. Mindent megtesznek érte, amit csak lehet.

– Mit… Lelőtte? – Simone nem ismert a saját hangjára. – Lelőtte?

– Kórházba viszik, és nemsokára kezelésbe veszik.

– Pisilnem kellett. Nem voltam ott, mert ki kellett mennem. Tish is ott volt. Hol van Tish?

– Meg kell várnunk, amíg mindenkit kihoznak.

Simone tovább rázta a fejét.

– Nem, nem, nem. Együtt ültek, és nekem ki kellett mennem. Ha lelőtte Mit, akkor lelőtte Tisht is. Együtt voltak.

Simone Essie-re nézett, és tudta. És ekkor újra érezni kezdett. Mindent érzett.

Reed magához ölelte Chazt, és a világ egy kicsit helyrebillent. A rendőrnővel beszélgető, hosszú hajú, tigrisszemű lány előtt állva ölelgették és lapogatták egymást.

Amikor a lány hangosan zokogni kezdett, Reed Chaz vállára hajtotta a fejét.

Egy újabb nevet hallott, amelyre már soha többé nem fognak válaszolni.

Nem tudták rávenni, hogy hazamenjen. Minden zavaros és érthetetlen volt, de azt tudta, hogy egy kórházban ül, egy kemény műanyag széken, és egy kólát szorongat a kezében.

A húga és az apja mellette ült. Natalie Apához bújt, de Simone nem akarta, hogy bárki átölelje vagy megérintse.

Nem tudta, mióta várnak. Hosszú ideje? Csak öt perce?

Mások is vártak körülöttük.

Számokat hallott.

Három merénylő. Nyolcvanhat sérült. A sérültek száma néha feljebb ment, néha lejjebb.

Harminchat halott. Aztán ötvennyolc.

A számok állandóan változtak.

Tish meghalt. Ez nem fog megváltozni.

A kemény műanyag széken kellett várakozniuk, amíg az anyja fejéből kiszedik az üvegszilánkokat, és összevarrják a vágásokat az arcán.

Simone még most is maga előtt látta az anyja arcát, a sok sebet, és a sápadt bőrét a smink alatt. Az anyja mindig tökéletes szőke haja most véres és kócos volt.

Egy guruló hordágyon hozták ki az épületből, és a húga zokogva szorongatta a kezét.

Natalie nem sérült meg, mert Anya berántotta az üzletbe, de aztán elesett. Natalie húzta beljebb, egy nyári pólókat és trikókat árusító pult mögé.

Natalie bátor volt. Simone elhatározta, hogy ezt meg fogja mondani neki, ha újra tud beszélni.

De most ki kellett szedni az üveget az anyja arcából, és megvizsgálni őt, mert a fejét is beverte, és néhány percig eszméletlen volt.

Agyrázkódás.

Tudta, hogy Natalie haza akar menni, mert Apa azt mondogatta neki, hogy anyának nem lesz semmi baja, és nemsokára hazamehetnek.

De Simone nem fog velük menni, hiába erősködnek majd.

Tish meghalt, Mi a műtőben van, és őt senki sem tudja rábeszélni, hogy elhagyja a kórházat.

Két kézzel szorongatta a kólásüveget, hogy az apja ne tudja megint megfogni a kezét. Nem akarta, hogy bárki megfogja, megölelje. Még nem. Talán soha többé.

Most csak várakozni akar a kemény műanyag széken.

Először az orvos jött ki, és az apja talpra ugrott, amikor meglátta.

Apa olyan magas, gondolta Simone kábán, és olyan jóképű. Még mindig öltönyben volt, mert egy üzleti ebédről tartott hazafelé, amikor bekapcsolta a rádiót, és meghallotta, mi történt a bevásárlóközpontban.

Azonnal a helyszínre sietett.

Az orvos röviden tájékoztatta az apját. Enyhe agyrázkódás, és néhány varrat.

Amikor az anyja kijött, Simone remegve felállt. Csak most merte bevallani magának, hogy idáig rettegett, mert azt hitte, hogy komolyabb baja esett az anyjának.

Attól félt, hogy az anyja is úgy lesz, mint Mi, vagy ami még rosszabb: úgy, mint Tish.

De az anyja kijött a váróterembe. Az arcán néhány furcsa kötés éktelenkedett, de már nem volt olyan ijesztően sápadt, mint amikor először meglátta. Nem volt olyan sápadt, mint a halottak.

Natalie felugrott, és átölelte az anyjukat.

– Itt van az én bátor kislányom – suttogta Tulip. – A bátor kislányaim – tette hozzá, és Simone felé nyújtotta a karját.

És Simone végre el tudta viselni, hogy megérintsék, és megérintsen valakit. Az anyja és Natalie köré fonta a karját.

– Jól vagyok, csak van egy dudor a fejemen. Vigyük haza a lányokat, Ward.

Simone hallotta a hangjában a könnyeket, és még szorosabban átölelte. Lehunyta a szemét, amikor az apja mindhármukat átkarolta.

– Megyek a kocsiért.

Simone elhúzódott tőlük.

– Én maradok. Nem megyek haza.

– Drágám…

Simone határozottan megrázta a fejét, és hátrébb lépett.

– Nem megyek. Mit most műtik. Nem megyek sehova.

– Drágám… – próbálkozott újra Tulip. – Nem tehetsz itt semmit, és…

– De igen. Annyit tehetek, hogy itt vagyok.

– Nat, emlékszel, hol álltam meg a kocsival?

– Igen, Apa, de…

– Vidd oda anyádat. – Ward odaadta a kulcsot Natalie-nak. – Szálljatok be a kocsiba, én még itt maradok Simone-nal egy kicsit.

– Ward, a lányoknak haza kell mennie. Minél előbb el kell hagyniuk ezt a helyet.

– Menjetek ki a kocsihoz – ismételte meg Apa, de Simone visszaült a helyére, és elszánt arccal karba tette a kezét. Ward megcsókolta a felesége arcát, a fülébe súgott valamit, majd leült Simone mellé.

– Tudom, hogy félsz. Mindnyájan félünk.

– Te nem voltál itt.

– Ezt is tudom. – Érezte az apja hangján a fájdalmat, de most nem törődött vele. – Simone, nagyon sajnálom, ami Tishsel történt. Meg Mivel. Megígérem, hogy otthonról érdeklődünk Mi hogyléte iránt, és holnap behozlak hozzá. De az anyádnak haza kell mennie. És Natalie-nak is.

– Vidd őket haza!

– Nem hagyhatlak itt.

– Maradnom kell. Magukra hagytam őket. Otthagytam őket.

Ward magához vonta a lányát. Simone ellenállt, és megpróbált kiszabadulni az öleléséből, de az apja erősebb volt, és végül megadta magát.

– Tényleg nagyon sajnálom Tisht és Mit – ismételte meg Apa. – És életem végéig hálás leszek, hogy te nem voltál a teremben. Most gondoskodnom kell az anyádról meg a húgodról. És rólad is.

– Nem hagyhatom itt Mit. Nem tehetem. Kérlek, ne is próbálj meg rávenni.

Simone aggódott, hogy hiába kérleli az apját, de ekkor CiCi rontott be a helyiségbe.

Hosszú vörös haja úszott a levegőben, a nyakában gyöngyökből és kristályokból fűzött nyaklánc csörgött, földig érő ruhája lobogott körülötte, és egy Doctor Martens-szandál volt a lábán.

Magához vonta Simone-t, és jógától edzett karjába zárta. Közben őszibarack illatú parfümfelhőbe burkolta, amin halványan átütött a marihuána jellegzetes szaga.

– Hála az égnek! Kicsikém! Hála minden istennek és istennőnek. Tulip? Natalie? – kérdezte Wardra nézve.

– Most mentek ki a kocsihoz. Tulipnak van néhány dudor meg vágás a fején, de csak ennyi. Natnek pedig semmi baja.

– CiCi majd velem marad. – Simone a nagymamája fülébe súgta: – Kérlek… Kérlek…

– Hát persze. Megsérültél? Történt…

– Megölték Tisht. Mit pedig… most műtik.

– Jaj, ne… – CiCi a karjában ringatta Simone-t, és együtt sírt vele. – Azok a kedves lányok… Azok a kedves kislányok.

– Apának haza kell vinnie Anyát és Natalie-t. De nekem itt kell maradnom, és várnom Mire. Kérlek…

– Hát persze, hogy itt kell maradnod. Majd én vigyázok rá, Ward, és hazaviszem, ha Mi kijött a műtőből. Vigyázok rá.

Simone hallotta CiCi éles hangján, hogy Apa tiltakozni akart.

– Rendben. Simone… – Apa megfogta Simone arcát, és megcsókolta a homlokát. – Hívj, ha szükséged van rám. Imádkozunk Miért.

Simone a távozó apja után nézett, és megfogta CiCi kezét.

– Nem tudom, hol van. Megpróbálod megkeresni?

CiCi Lennon mindig elérte, hogy az emberek elárulják neki, amit tudni akar, és azt tegyék, amit szerinte tenniük kell. Hamarosan egy másik váróhelyiségbe vezette Simone-t.

Itt párnázott székek, kanapék és padok voltak, sőt még étel- és italautomaták is a várakozók rendelkezésére álltak.

Simone megpillantotta Mi szüleit, a nővérét, az öccsét és a nagyszüleit. Mi apja vette észre először. Sokkal idősebbnek tűnt, mint amikor a moziba menet felvették Mit a kocsijukba.

Mr. Jung akkor a kertjében dolgozott, és vidáman integetett nekik.

Most felállt, odajött hozzájuk, és könnyes szemmel megölelte Simone-t.

– Annyira örülök, hogy nem sérültél meg. – Tökéletes angolsággal beszélt, és frissen vágott fű illatát árasztotta.

– Otthagytam őket. Ki kellett mennem a mosdóba, és otthagytam őket. Aztán…

– Örülök neki. Ms. Lennon, nagyon kedves magától, hogy eljött.

– CiCi – javította ki az asszony. – Most mind egy család vagyunk. Szeretnénk magukkal várakozni, és gyógyító energiákat meg fényeket küldeni Minek.

A férfi ajka megremegett, de igyekezett uralkodni magán.

– Simone, kincsem, ülj le Mi anyukája mellé – kérte Simone-t CiCi, majd átkarolta Mr. Jung vállát. – Sétáljunk egy kicsit.

Simone odament Mrs. Junghoz, és leült mellé. Amikor Mrs. Jung megragadta a kezét, Simone megszorította.

Tudta, hogy CiCi hisz a pozitív energiákban, a fényekben, a füstölőkben és a meditációban. Mindenben, amitől a lánya csak a szemét forgatja.

Simone azt is tudta, hogy ha valaki képes a puszta akaraterejével meggyógyítani Mit, akkor az csakis CiCi lehet.

Belekapaszkodott ebbe a gondolatba, miközben Mrs. Jung kezét szorongatta.

HARMADIK FEJEZET

Amikor CiCi visszajött, Simone felállt, hogy Mr. Jung leülhessen a felesége mellé. Mielőtt visszaülhetett volna egy másik székre, Mi nővére, Nari megfogta a karját.

– Gyere, igyunk teát.

A nagy helyiség másik végébe mentek, ahol egy pulton kávé, tea és több tucat eldobható pohár sorakozott.

A másodéves főiskolás Nari Simone-hoz fordult, miközben elvett egy papírtálcát.

– Nem fogják neked megmondani… – súgta oda Simone-nak, és komoly pillantást vetett rá a fekete keretes szemüvegén át. Hosszú pillái teljesen beárnyékolták a fekete szemét. – Nagyon rossz a helyzet. Mit háromszor meglőtték.

Simone kinyitotta a száját, de nem tudott megszólalni. Nem voltak szavak.

– Hallottam az egyik rendőrtől, aki egy nővérrel beszélt, miután bevitték a műtőbe. Rengeteg vért veszített. Annyira apró termetű, és túl sok vért veszített. Eljössz velem vért adni? Lehet, hogy nem ő fogja kapni, de akkor is…

– Igen. Mit csináljunk? Hova menjünk?

Simone kiskorú volt, ezért CiCi is kellett hozzá. Sorban álltak, olyan sokan adtak vért.

Simone elfordította a fejét, amikor megszúrták, mert a tűtől mindig hányingere lett. Utána engedelmesen megitta a pohár narancslevet, amit a kezébe nyomtak.

Visszafelé menet odaszólt CiCinek, hogy ki kell mennie a mosdóba.

– Veled megyek.

– Nem kell, jól vagyok.

Egyedül akart lenni, főleg azért, hogy kihányja a narancslevet.

De a helyiségbe lépve megpillantott egy nőt, aki az egyik mosdónál állva sírt.

Tiffany anyja volt. Mrs. Bryce hetedikes korában a rajztanára volt. Abban az évben vált el tőle a férje, mert elvette a sokkal fiatalabb szeretőjét, aki terhes lett tőle.

Simone csak most jött rá, hogy eddig nem is gondolt Tiffanyra, vagy Trentre – akibe állítólag szerelmes volt.

– Mrs. Bryce…

A nő még mindig szipogva Simone felé fordult.

– Elnézést… Simone Knox vagyok. Felsőben tanított engem. Ismerem Tiffanyt. Láttam őt ma este, mielőtt… Előtte.

– Te is ott voltál?

– Mi-Hi Junggal meg Tish Olsennel. A moziban. Mit most operálják. Meglőtték. Tisht pedig megölték.

– Istenem… – Mindketten könnyes szemmel álltak a mosdók előtt. – Tish? Tish Olsen? Uram isten… – A nő átölelte Simone-t.

– Tiffany is a műtőben van. De… még nem tudnak semmit sem mondani.

– És Trent? Trent is vele volt.

Mrs. Bryce hátralépett, a szemére szorította a kezét, és megcsóválta a fejét.

– Imádkozni fogok Miért – motyogta, majd a mosdó felé fordult, megnyitotta a csapot, és vizet locsolt az arcára. – Te pedig imádkozz Tiffanyért!

– Rendben – ígérte Simone, és komolyan is gondolta.

Már nem kellett hánynia. Így is üresnek érezte magát.

A váróhelyiségben elaludt, a fejét CiCi ölében pihentetve. Amikor felébredt, még ott maradt, mert az agya teljesen ködös volt, és még a helyiség is ködösnek tűnt.

A homályon át látta, hogy egy ősz hajú, kék műtősruhát viselő férfi beszélget Mrs. Bryce-szal. Ott volt Mr. Bryce is, meg a nő, akit teherbe ejtett, és feleségül vett.

Mrs. Bryce megint sírt, de már nem úgy, mint a mosdóban. Összeszorította a két kezét, és buzgón bólogatott. És még ilyen kábán is látta, hogy a szemében végtelen hála ragyog.

Tiffany nem halt meg, mint Tish. Meg Trent.

Mi sem fog meghalni. Nem halhat meg.

Vártak. Simone megint elbóbiskolt, de most közben éber maradt, és megérezte, amikor CiCi megmozdult.

Ez az orvosnő éjfekete hajú volt, és szoros lófarokba kötötte a haját. Akcentussal beszélt, talán indiai lehetett. Simone nem az akcentusával törődött, hanem a szavaival, amelyeket mondott.

Mi túlvan a műtéten.

Egy golyó sebet ütött a jobb karjában, de nem roncsolódott súlyosan az izom.

Egy golyó eltalálta a jobb veséjét. Helyrehozták, és nem valószínű, hogy maradandó sérülése lesz.

Egy golyó a tüdejét érte, ami tele lett vérrel. Leszívták, helyrehozták, vérátömlesztést kapott. A következő huszonnégy óra kritikus. De Mi fiatal és erős.

– Ha kihozzák a megfigyelőből, és átviszik az intenzívre, akkor bemehetnek hozzá. Rövid ideig, és egyszerre csak ketten. Még bódult – tette hozzá az orvosnő. – Lehet, hogy még órákig aludni fog. Maguknak is pihenni kéne.

Mrs. Jung sírt, de úgy, ahogy az előbb Mrs. Bryce.

– Köszönöm. Köszönöm. Várunk, és bemegyünk hozzá. – Mr. Jung átölelte a felesége vállát.

– Majd felkísérik magukat az intenzívre. De csak családtagok mehetnek be – tette hozzá az orvosnő Simone-ra és CiCire nézve.

– Ez a lány családtag – jelentette ki Mr. Jung.

A nő Simone-ra pillantott.

– El kell kérnem a nevét, hogy felírják a látogatók listájára.

– Simone Knox.

– Simone Knox? Az első 911-es telefonáló?

– Nem tudom. De hívtam őket.

– Simone, tudnia kell valamit. A telefonhívásával esélyt adott Minek az életben maradásra. Felírom a nevét a listára.

Simone hazament, és lefeküdt aludni. Miközben Simone sötét és zaklatott álmokat látott, Michael a felesége ágyánál ült a kórházban.

A felesége aludt, de Michael tudta, hogy nemsokára felébred, és megint Brady után fog kérdezősködni. Nem működik a rövid távú memóriája, de az orvos szerint rendbe fog jönni. Most csak annyit tehet, hogy valahányszor magához tér, és a fia után érdeklődik, megnyugtatja, hogy Bradynek nem esett baja.

Reed Quartermaine. Ezt Reed Quartermaine-nek köszönhetik.

Fel fog kelni, gondolta Michael. Élni fog.

És a gerincét ért golyó miatt soha többé nem fog tudni járni.

Az egyik lövedék a jobb lapockája alatt találta el, de a másik szétroncsolta a gerincvelő ágyéki szakaszát.

Michael egyfolytában azt hajtogatta magában, hogy nagyon szerencsések, mert csak akkor fogja tudni meggyőzni erről a feleségét, ha ő is elhiszi. Ha a golyó feljebb találja el, akkor nem érezné a törzsét és a karját. Talán lélegeztetőgépre lenne szüksége, és nem tudná mozgatni a fejét.

De szerencsések voltak. A feleségének nem kell átélnie azt a megpróbáltatást, hogy nem tudja tartani a vizeletét vagy a székletét. Idővel, és sok terápiával, megtanul majd egy motoros kerekes székkel közlekedni, sőt még autót is vezethet.

De a gyönyörű felesége, aki imádott táncolni, soha többé nem fog járni.

Nem fog a parton szaladgálni Bradyvel, nem fog túrázni, és nem fog a lépcsőn futkosni a házukban, amire annyit spóroltak, hogy meg tudják venni.

És mindez azért lesz így, mert három beteg, önző fattyú öldökölni kezdett a plázában.

Nem tudta, melyikük sebesítette meg a feleségét, a gyermekei anyját, az élete szerelmét.

De nem is számít. Mind tettesek voltak.

John Jefferson Hobart, azaz JJ, tizenhét éves.

Kent Francis Whitehall, tizenhat éves.

Devon Lawrence Paulson, tizenhat éves.

Tinédzserek. Szociopaták, pszichopaták. Michaelt nem érdekelte, milyen címkét aggatnak majd rájuk a pszichiáterek.

Utoljára hajnali négykor hallgatta meg a halálos áldozatok számát. Nyolcvankilenc. És az ő Lisája egyike a kétszáznegyvenkét sérültnek.

Mert három perverz fiú péntek este állig felfegyverkezve besétált a bevásárlóközpontba, azzal a szándékkal, hogy öljön és pusztítson.

Teljesítették a küldetésüket.

A három suhancot nem számította a halottak közé, mert nem érdemelték meg, hogy számításba vegyék őket. Hálás volt a zsarunak, aki leterítette Hobartot, és örült, hogy a másik kettő megölte magát – vagy egymást.

Hajnali négykor ez a részlet még nem volt világos.

Annak is örült, hogy nem lesz tárgyalás. Amióta az eszét tudja, életeket mentett, de ha látná őket a tárgyalóteremben, biztosan arról fantáziálna, hogy megöli azt a három semmirekellőt.

– Brady?

– Brady jól van, drágám. Az anyáddal van, és nincs semmi baja. Jól van.

– A kezét fogtam. Fel akartam kapni, hogy elfussak, de aztán…

– Nyugodj meg, Lisa drágám. Bradynek semmi baja.

– Olyan fáradt vagyok.

A felesége visszacsúszott a kábulatba, Michael pedig nézte, ahogy alszik.

Reed hajnalban felriadt. Hasogatott a feje, égett a szeme, és a torka ki volt száradva. Rémes másnaposságot érzett, pedig egy korty alkoholt sem ivott.

Lezuhanyozott – már harmadszor, amióta kimerülten hazajött a hálás arccal zokogó szüleihez, és a sírva belécsimpaszkodó húgához. Egyszerűen nem tudta feldolgozni, hogy Angie vére átáztatta a nadrágja szárát, és a bőréhez tapadt.

Bekapott néhány fájdalomcsillapítót, és ivott néhány korty vizet a csapból.

Aztán bekapcsolta a számítógépét. Nem volt nehéz a lövöldözéssel kapcsolatos híreket és történeteket találni.

Megnézte a három nevet, és alaposan szemügyre vette a fotóikat. Úgy vélte, mintha Whitehall arca ismerős lenne, de nem tudta, honnan.

Paulsont viszont egyértelműen felismerte. Látta, amikor egy földön fekvő emberbe lőtt, és nevetett.

Kettejük közül valamelyik megölte Angie-t, mert a jelentések szerint a harmadik, Hobart, nem jutott ki a moziból.

Egyikük megölte Justint, a Mangia pincérsegédjét, aki az első nyári diákmunkáját végezte. És Lucyt, a pincérnőt, aki azt tervezte, hogy év végén nyugdíjba vonul, és a férjével bejárja az országot egy lakóautóval.

És vendégeket is lemészároltak. Nem tudta, pontosan hányat.

Dory kórházban volt. Akárcsak Bobby, Jack és Mary.

Rosie azt mesélte neki, hogy a fiú belépett az üvegajtón, tüzet nyitott a bent tartózkodókra, majd távozott. Az egész tíz vagy húsz másodpercig tartott. Nem tovább.

Átfutotta a szemtanúk beszámolóit, és talált egyet, amit a GameStop egyik vásárlója írt. Ezt kétszer is elolvasta.

Lövéseket hallottunk, de igazából nem tudtuk, mi az, mert az üzlet elég zajos volt. Aztán valaki berontott, és azt kiabálta, hogy egy őrült lövöldözik odakint. Ő is vérzett, de észre sem vette, hogy meglőtték.

Ekkor az üzlet vezetője, akinek nem tudom a nevét, azt mondta, hogy mindenki menjen be a hátsó helyiségbe. Néhányan ki akartak futni az üzletből, de a lövések egyre közelebbről hallatszottak. Az üzletvezető továbbra is azt hajtogatta, hogy mindenki menjen hátra. Nagyon szűk volt a hely, mert sok vevő tartózkodott a boltban. Még soha életemben nem féltem úgy, mint akkor, abban a zsúfolt helyiségben. Az emberek sírtak és imádkoztak, de az üzletvezető ránk szólt, hogy maradjunk csendben.

Aztán a lövedékek már az üzletben csapódtak be. Az összes üveg és kirakat betört. Azt hittük, mindnyájan meg fogunk halni, de a lövöldöző egyszer csak abbahagyta a tüzelést. Vagy csak továbbment. Az üzletvezető azt akarta, hogy maradjunk a helyiségben, amíg a rendőrök megérkeznek, de valaki bepánikolt, és kirontott az ajtón. Mások is kifutottak. Aztán jöttek a rendőrök, és kivittek minket. Az a fiú megmentette az életünket. Ő a fiatalabbik üzletvezető, a szemüveges. Meg vagyok győződve arról, hogy megmentette az életünket.

– Szép munka volt, Chaz – motyogta Reed maga elé.

Essie egy egész kancsó kávét főzött a kis lakása konyhájában. Rengeteg ideje lesz meginni, mert átmenetileg felmentették a szolgálat alól.

A főnöke megnyugtatta, hogy nemsokára újból beállhat, és valószínűleg kitüntetést is kap, de végig kell csinálni az ilyenkor szokásos eljárást. Mert nemcsak használta a fegyverét, hanem ölt is vele.

Hitt a főnökének, és tudta, hogy a munkáját végezte, de azért lesz benne egy kis idegesség, amíg nem tisztázzák a fegyverhasználat jogosultságát. Csak most jött rá, mennyire szüksége van erre a munkára. Most, amikor felmerült a halvány lehetősége annak, hogy elbocsátják.

Az öreg macskája egy párnán szundikált, ő pedig megkent magának egy bagelt, és megette az utolsó banánját. Mivel a lakása mérete és berendezése lehetővé tette, hogy a konyhapulttól is lássa a képernyőt, ezért ott ült le, és bekapcsolta a tévét.

Tudta, hogy a sajtó ismeri a nevét, és amikor nemrég kikukucskált az ablakon, látta, hogy már a lakóhelyét is lenyomozták. Nem akart kimenni a lakásból, és a kamerák meg a kérdések kereszttüzébe kerülni. Valaki kiszivárogtatta a vonalas telefonszámát, ezért kihúzta a dugót a falból. Halálra idegesítette az állandó csörgés.

A mobilja egyelőre biztonságban volt. Ha a társa vagy a főnöke el akarja érni, azon felhívhatja. Vagy írhatnak e-mailt is.

Evés közben kinyitotta a laptopját, és megnézte a híreket, hátha lát valamit, amit még nem tudott.

Készített egy listát a nevekről, amelyek az eszébe jutottak.

Simone Knox, az anyja, a húga. Reed Quartermaine. Chaz Bergman. Michael, Lisa és Brady Foster. Mi-Hi Jung.

Mindegyikük sorsát figyelemmel fogja kísérni, még ha a szabadidejét is kell rászánnia.

Leírta a lövöldözők neveit. Elhatározta, hogy mindent megtud róluk, a családjukról, a tanáraikról, a barátaikról, a munkaadójukról, ha van ilyen. Meg akarta őket ismerni.

Feljegyezte a halottak és sebesültek számát, ami még változhat. Ahol tudta, hozzáírta a neveket is. A többit majd megszerzi.

Csak a munkáját végzi, gondolta, miközben a híreket nézte, evett és dolgozott. De ez nem jelenti azt, hogy nincs személyesen is érintve.

CiCi Lennon a saját szabályai szerint élte az életét. Volt két fő szabálya: „Igyekezz senkinek sem ártani”, és „legyen bátorságod mindig kimondani, amit gondolsz”. Ezek gyakran ellentmondásba kerültek egymással, de ilyenkor életbe lépett a harmadik szabály: „Ha kell, legyél gonosz”. Így szépen egyensúlyba kerültek a dolgok.

CiCit konzervatív, metodista és republikánus szülők nevelték a maine-i Rockpointban, Portland felső osztálybeli külvárosában. Apja pénzügyes nagykutya volt, az anyja pedig háziasszony (önszántából, és büszkén vállalva ezt a szerepet). A család egy elegáns klub tagja volt, minden vasárnap templomba járt, és időnként előkelő estélyeket adott. Az apja háromévente vett egy új Cadillacet, szombat délelőtt golfozott, szombat délután teniszezett (párban a feleségével), és bélyeget gyűjtött.

Az anyja hétfőn fodrászhoz ment, szerdán bridzsezett, és a helyi kertklubban tevékenykedett. Deborah (sosem Deb vagy Debbie) Lennon a komód felső fiókjában, egy fehér kesztyűben tartotta a tűpénzét, soha életében nem kellett csekket vagy számlát írnia, hogy kifizessen valamit, és minden délután felfrissített sminkkel üdvözölte a munkából hazatérő férjét. Ilyenkor kevert neki egy italt vacsora előtt, hogy ellazuljon a fárasztó nap után. Rendszerint egy száraz martinit ginnel és olívabogyóval, kivéve nyáron, amikor gin-tonikot szolgált fel egy szelet lime-mal.

Lennonék egy főállású házvezetőnőt alkalmaztak, a kertjüket hetente rendbe tette egy kertész, és a nyári szezonban a medencéjüket is karban tartotta egy ember. Volt egy nyaralójuk Kennebunkportban, és mindenki a közösség oszlopos tagjának tartotta őket.

Természetesen CiCi lázadt minden ellen, amit a szülei jelképeztek.

Mit tehetett egy gyerek a hatvanas években, ha meg akarta botránkoztatni a konzervatív szüleit? Magáévá tette az ellenkultúra elveit, elvetette az egyház patriarchális szerkezetét és a szülei életmódját, lázadt a kormány és a vietnámi háború ellen, és a szó szoros értelmében elégette a melltartóját.

Tizenhét évesen CiCi bepakolt egy táskába, és autóstoppal New Yorkba ment egy tüntetésre. Onnan tovább utazott, a szex, a drog és a rock and roll kábulatában. A tavaszt New Orleansban töltötte, és egy csapat művésszel meg zenésszel élt egy romos házban. Képeket festett a turistáknak, a vele született tehetségét kamatoztatva.

Később Woodstockba utazott, egy olyan furgonnal, amit néhány más művésszel együtt egy pszichedelikus alkotássá varázsoltak. Aztán egy esős, boldog augusztusi hétvégén teherbe esett.

Amikor rájött, hogy terhes, felhagyott a drogokkal meg az alkohollal, átalakította a vegetáriánus étrendjét (amit az évtizedek során többször és többféle okból megismételt), és csatlakozott egy kommunához Kaliforniában.

Festegetett, megtanult szőni, zöldséget termesztett, belevágott egy leszbikus kapcsolatba, ami kudarccal végződött. De azért megpróbálta.

Egy szép tavaszi délutánon, egy düledező farmházban adott életet a lányának, miközben Janis Joplin dalai szóltak a lemezjátszón, és a nyitott ablakok előtt tulipánok lengedeztek a szélben.

Amikor Tulip Lennon hat hónapos lett, CiCinek hiányozni kezdett a keleti part zöldje, és útra kelt egy csapat zenésszel. Útközben rövid időre összejött egy zenésszel, aki zeneszerző is volt, és egyszer, enyhén drogos állapotban, háromezer dollárt ajánlott CiCinek, ha lefesti.

CiCi le is festette a férfit, aki a képen csak egy Fender Stratocaster gitárt meg egy pár gumicsizmát viselt.

CiCi tovább utazott, a modellje pedig kapott egy lemezszerződést, és az ő festményét használta lemezborítónak. A szerencse úgy hozta, hogy a „Búcsú CiCitől” című dala felkerült a negyvenes slágerlistára, és az albumból aranylemez lett.

Két évvel később, miközben CiCi és Tulip egy nantucketi kommunában élt, a zenész túladagolta magát, és meghalt. A festményt elárverezték, és hárommillió dollárért kelt el.

És CiCi művészi karrierje ekkor kezdett felfelé ívelni.

Hét évvel azután, hogy autóstoppal elhagyta a szülői házat, CiCi apjánál hasnyálmirigyrákot diagnosztizáltak. Bár CiCi rendszeresen küldött a szüleinek képeslapokat és fényképeket az unokájukról, sőt évente kétszer vagy háromszor fel is hívta őket, a kapcsolatuk feszült és távolságtartó maradt.

De amikor az anyja elsírta magát a telefonban, CiCinél életbe lépett egy másik szabály: „Segíts, ha tudsz”.

Összecsomagolta a holmiját, a festőszerszámait meg a kerékpárját, a lányával együtt beült a használt kombijába, és hazament.

Otthon megtanult néhány dolgot. Megtudta, hogy a szülei nagyon szeretik egymást. De az anyja az őszinte szerelem ellenére sem volt képes arra, hogy elvégezze a betegápolás kiábrándító teendőit. Rájött, hogy a ház, amelyben felnőtt, soha többé nem lesz az otthona, de tud benne élni, amíg célja és értelme van az ottlétének.

Megtudta, hogy az apja otthon akar meghalni, és mivel szerette – micsoda meglepetés! –, CiCi gondoskodott arról, hogy teljesüljön a kívánsága. Az anyja hiába próbálta meg rábeszélni egy magániskolára, CiCi egy helyi általános iskolába íratta be Tulipot. Ő vitte az apját a kemoterápiára, az orvoshoz, ő takarított fel utána, amíg az anyja boldogan nevelgette Tulipot.

CiCi felvett egy férfi ápolót, akinek az együttérzése, a kedvessége és a rendíthetetlen szeretete élethosszig tartó barátságot hozott létre kettejük között.

Huszonegy hónapon át segített ápolni a haldokló apját, vezette a háztartás anyagi ügyeit, amíg az anyja a tagadásba menekült, és alaposan elkényeztette Tulipot.

Az apja végül otthon halt meg, miközben a felesége hozzábújt az ágyban, és a lánya fogta a kezét.

A következő néhány hónap során el kellett fogadnia, hogy az anyja sosem lesz önálló, sosem fogja megtanulni, hogyan kell befizetni a számlákat, vagy megjavítani egy csöpögő csapot.

És rájött, hogy megőrülne, ha egy hatalmas elővárosi házban kéne élnie, egy olyan nővel, aki még egy villanykörtét sem tud kicserélni.

Az apja tökéletes anyagi biztonságban hagyta az anyját, ezért CiCi felvett egy intézőt, egy ügyeletes ezermestert, és a nyugdíjba vonult régi asszonyság helyett egy fiatal, talpraesett házvezetőnőt, aki társalkodónőnek is megfelelt.

Amikor megtudta, hogy az otthon töltött huszonegy hónap során az apja megváltoztatta a végrendeletét, és ráhagyott nettó egymillió dollárt, az első reakciója a harag volt. Nem kért az apja konzervatív, jobboldali pénzéből. Képes volt eltartani magát és a lányát, a saját munkájából, a festészetből.

De a haragja lecsillapodott, amikor Tulippal elhajózott Tranquility Islandra, és meglátta a házat. Rögtön megtetszett neki az épület eklektikus külseje, a hatalmas teraszok, a tengeri panoráma, és a házhoz tartozó sziklás partszakasz.

Úgy érezte, hogy itt örökké tudna festeni.

Az „Eladó” táblát égi jelnek tekintette.

A ház komppal csak negyven percre volt Portlandtől, elég messze az anyjától (hála az égnek), de elég közel ahhoz, hogy ne legyen bűntudata. Kerékpárral hamar beérhetett a szomszéd faluba, ahol egy vidám festőközösség élt.

Kemény tárgyalások után, készpénzért megvette a házat, és belevágott az élete következő fejezetébe.

Most megint itt volt a felső tízezer külvárosában (remélhetőleg csak rövid ideig), egy olyan lány otthonában, aki mindig inkább a nagymamájára hasonlított, mint az anyjára, pedig ő mindent megtett, hogy átadja neki a kalandok, a függetlenség és a szabadság életérzését.

Mert a „Segíts, ha tudsz” szabálya még mindig érvényes volt. És mert imádta az unokáit.

Reggelit készített a lányának és Wardnak a divatos, modern konyhában. Kihúzta a telefonokat, és behúzta a függönyöket, mert riporterek gyülekeztek a ház előtt.

A vendégszoba tévéjén nézte a híreket, és hallotta Simone 911-es hívásának a felvételét. Ettől kirázta a hideg. Valaki nemcsak a hívást szivárogtatta ki, hanem Simone nevét is.

Később Tulippal és Warddal üldögélt az étkezősarokban.

– Hadd vigyem el Simone-t a szigetre, legalább az iskola kezdetéig.

– Itthon kell lennie – tiltakozott Tulip.

– A média nem fogja békén hagyni. Ő hívott először segítséget, ráadásul egy gyönyörű tizenhat éves lány. Az egyik barátnője meghalt, a másik kórházban van. Mi egyébként túlélte az éjszakát – tette hozzá CiCi. – Még mindig kritikus az állapota, de túlélte.

Ward nagyot sóhajtott.

– Nekem nem adtak semmilyen információt, amikor hívtam őket.

CiCi a vejére nézett. Ward jó ember, gondolta. Jó ember, jó férj, jó apa. De most nagyon kimerültnek tűnt.

– Hwan felírta a nevünket a családi listára Simone-nal. – Mivel jó ember volt, CiCi megfogta a veje kezét. – Beszélned kéne vele.

– Rendben.

CiCi most a lánya kezét fogta meg.

– Tulip, tudom, hogy szükséged van a lányaidra, és most nekik is szükségük van rád. Amíg csak lehet, itt maradok, és segítek. Simone csak akkor jön el velem, ha tudja, hogy jól vagytok, és Mi is jól van. És gondolom, a rendőrség is ki akarja majd hallgatni.

– És a médiának is mondanunk kell valamit – tette hozzá Ward. – Igazad van. Nem fogják békén hagyni Simone-t.

– Neked is igazad van. De ha minden lezajlott, hadd vigyem magammal, hogy néhány hétig békében és nyugalomban legyen nálam. Erről még a nyári turistaforgalomban is gondoskodni fogok. Nyugalmat biztosítok neki, és Minek, ha már jobban lesz, és ő is el tud jönni hozzám. Senki sem fogja zaklatni őket, ezt megígérhetem. És Simone-nak szüksége lesz arra, hogy rajtunk kívül valaki mással is beszéljen a történtekről. Van egy barátom, aki a nyár egy részét a szigeten tölti. Terapeuta, és több irodája is van Portlandben. Utánanézhetsz, Ward. Találkozhatsz és beszélhetsz vele.

– Azt fogom tenni.

– Tudom, de majd magad is rájössz, hogy nagyon jó szakember. Simone-nak beszélnie kell valakivel. Ahogy neked is, meg Natalie-nak is, drágám – fordult CiCi a lánya felé.

– Most nem akarok beszélni vagy találkozni senkivel. Csak otthon akarok lenni a családommal.

CiCi mondani készült valamit, de Ward figyelmeztetően megrázta a fejét.

– Rendben, akkor csak gondolkozz rajta. De utána Simone-nak jót tenne néhány hét a szigeten, hogy kiszakadjon ebből. Natalie-nak is, ha ő is akar jönni, bár tudom, hogy nagyon készül arra a lovastáborra, ami néhány hét múlva lesz. Natalie is szeret a szigeten időzni, de Simone egyenesen imádja azt a helyet.

– Majd beszélünk róla – bólintott Ward. – Hálásak vagyunk, CiCi, amiért…

– Nem kell hálálkodnod. A rokonok azt teszik, amire a családnak szüksége van. És szerintem most ennek a családnak még több kávéra lenne szüksége.

CiCi felállt, és Simone pont ekkor lépett be a helyiségbe.

Sápadt arcán még feltűnőbbek voltak a sötét karikák a bágyadt pillantású szeme alatt.

– Mi felébredt. A nővér mondta, hogy az orvos pont bent volt nála, és az apja szerint… az apja szerint engem szólított. Be kell mennem hozzá.

– Hát persze, de előbb reggelizz meg. Nem lenne jó, ha Mi ilyen sápadtan látna. Attól nem érezné jobban magát. Ugye, Tulip?

– Gyere, ülj le, drágám – unszolta az anyja.

– Nem vagyok éhes.

– Csak egy kicsit egyél. CiCi csinál neked néhány falatot.

Simone leült, és az anyja arcára nézett, ami tele volt tapaszokkal és zúzódásokkal.

– Jobban érzed magad?

– Igen. – Az anyja szeme könnybe lábadt.

– Ne sírj, Anya! Kérlek…

– Nem tudtam, hol vagy. Bevertem a fejem, és szegény Nat… Csak egy percig tartott – motyogta. – De teljesen össze voltam zavarodva, és nagyon féltem. Hallottam a lövöldözést, a kiabálást, és nem tudtam, mi van veled, hogy biztonságban vagy-e. Tudom, hogy Minek szüksége van rád, de előbb egy kicsit nekem van rád szükségem.

– Nem tudtam, hogy te és Nat… Nem tudtam. – Simone az anyja mellé ült, és a vállára hajtotta a fejét. – Amikor felébredtem, azt hittem, hogy csak egy rossz álom volt. De nem.

– Már jól vagyunk.

– Tish nem.

Tulip egy darabig némán simogatta és ringatta a lányát.

– Felhívom Mi nagynénjét. Az anyját is felhívnám, de… inkább a nagynénjét fogom. Megkérdezem, hogy tehetünk-e valamit.

– Trent is meghalt.

– Jaj, Simone…

– Láttam a hírekben… Megnéztem, mielőtt lejöttem, és láttam a neveket, meg az elkövetők fotóit. Az én iskolámba jártak. Ismerem őket. Velük jártam iskolába. Az egyikükkel közös óráink is voltak. És megölték Tisht meg Trentet.

– Ne gondolj most erre!

Tagadás, gondolta CiCi. Akárcsak a nagyanyja. Hunyd le a szemed, és ne vedd észre a rosszat, ameddig csak lehet.

CiCi nézte, ahogy Simone feláll, és átül a szüleivel szemben lévő padra.

– Bemondták a nevemet a hírekben. Kinéztem az ablakon, és láttam, hogy riporterek vannak odakint.

– Emiatt nem kell aggódnod – nyugtatta meg a lányát Ward. – Majd én elintézem.

– Az én nevem, Apa. És az én hangom… Lejátszották a hívásomat, amikor a 911-gyel beszéltem. Megszerezték a fényképemet az iskolai évkönyvből. Nem akarok beszélni velük, most nem. Be kell mennem Mihez.

– Majd az apád beszél velük – próbálta CiCi is megnyugtatni, miközben egy tojásból készített rántottát, két csík bacont, meg egy vajas pirítóst hozott az asztalhoz. – És az anyád majd segít kisminkelni magad. Az én kis Tule-om mindig értett ehhez. Felveszel egy baseballsapkát meg egy napszemüveget, és kimegyünk hátul, amíg az apád lefoglalja őket elöl. Átmegyünk a hátsó kerteken a kocsimhoz, amit Jeffersonék felhajtója előtt parkoltam le. Tegnap este felhívtam őket, és megbeszéltem velük. Aztán már csak annyi a dolgunk, hogy felhívjuk a kórházat, és megkérjük őket, hogy engedjenek be egy oldalajtón.

– Ez nagyon jó terv – állapította meg Ward.

– Az ember megtanulja a trükköket, ha gyakran kell gyorsan távoznia szállodákból, motelekből vagy bárhonnan. Elviszünk Mihez. – CiCi megsimogatta Simone kócos haját. – Csak előbb egyél egy kicsit.

NEGYEDIK FEJEZET

Pontosan úgy történt, ahogy CiCi eltervezte. Simone-nak olyan volt ez a bujkálás, mintha egy furcsa álomban lenne, amikor még nincs teljesen ébren, de már nem alszik mélyen. Minden valóságosnak, de kicsit elmosódottnak tűnt, és a hangokat is tompán hallotta.

Amikor CiCi bevezette az intenzívre, Simone szíve szaporábban kezdett verni. Egy láthatatlan erő összeszorította a mellkasát, és ugyanazt a félelmet érezte, mint amikor a mosdóban kuporgott, a lemerült mobillal a kezében.

– CiCi…

– Lélegezz mélyeket! Az orrodon át szívd be a levegőt, mintha fel akarnál fújni egy léggömböt a hasadban, majd fújd ki az orrodon át, és ereszd le a léggömböt. Belégzés, kilégzés – suttogta megnyugtató hangon, és átkarolta Simone derekát. – Jól csinálod. Nem lesz semmi baj. Minek sem lesz baja, úgyhogy most érte is lélegezzél. Nézd, itt van Nari!

Nari felállt a székről, és sápadtan, karikás szemekkel odalépett hozzájuk.

– A szüleink Mivel vannak. Az orvos szerint talán még ma át fogják vinni egy kórterembe, mert javult az állapota.

– Jobban van? – Simone-nak elszorult a torka. – Tényleg jobban van?

– Igen. Még nagyon… – Nari ajka megremegett, de összeszorította a száját, és úgy folytatta. – Még nagyon gyenge. De szeretne látni téged.

– Nari, drágám… Egész éjjel itt voltál? – kérdezte CiCi.

– A nagyszüleim hazavitték az öcsémet, de én a szüleimmel maradtam. Nem tudtuk magára hagyni Mit.

– Hozok neked egy kávét. Vagy teát kérsz? Esetleg valami üdítőt?

– Egy kávénak örülnék.

– Simone, üljetek le Narival! És Nari, ha a szüleid visszajönnek, menjetek mindhárman haza, és pihenjetek egy kicsit. Simone-nal itt maradunk. Mostantól váltani fogjuk egymást, hogy valaki mindig itt legyen Mivel. Most ülj le!

– Nem hiszem, hogy a szüleim haza fognak menni – jegyezte meg Nari, miután CiCi elment kávéért.

– CiCi majd meggyőzi őket. Ahhoz nagyon ért. – Mostantól Mi helyett is bátraknak kell lenniük, gondolta Simone, miközben Narival visszament a székekhez. – Majd felváltva őrködünk itt, hogy Mi sose legyen egyedül.

– Emlékszik. Nem mindenre, de sok mindenre emlékszik. A rendőrök ma reggel kihallgatták. Az orvos csak néhány percet adott nekik. Te már beszéltél a rendőrökkel?

– Ma még nem.

CiCi visszajött egy kólával meg egy kávéval. A kólát Simone-nak adta, a kávét pedig Nari kezébe nyomta.

– Sok tejszín és kevés cukor, igaz?

– Igen. – Nari halványan elmosolyodott. – Emlékszel rá?

– Bevésődött. – CiCi megkopogtatta a homlokát, és leült. – Néhány évig bordélyban dolgoztam. Abban a melóban az ember megtanulja, ki hogyan szereti a kávét, a piát, a szexet.