Table of Contents

Title Page

© Digi-Book Magyarország Kiadó, 2021

I. A sigmaringeni verseny

II. A Duna forrásainál

III. Brusch Ilia útitársa

IV. Ladkó Szerge

V. Dragoss Károly

VI. Kék szemek

VII. A vadász és a vad

VIII. Egy női arckép

IX. Dragoss kudarcai

X. Fogságban

XI. Az ellenség hatalmában

XII. A törvény nevében

XIII. A bűnvizsgálat

XIV. Ég és föld között

XV. Közel a célhoz

XVI. Az üres ház

XVII. A vízen

XVIII. A dunai hajós

Zárószó

A BORÍTÓT A DIGI-BOOK KIADÓ TERVEZTE

Jules Verne

A DUNAI HAJÓS

fordította
Zoltán Vilmos

BUDAÖRS, 2021

DIGI-BOOK MAGYARORSZÁG KIADÓ

www.digi-book.hu

ISBN 978-963-559-363-7 EPUB
ISBN 978-963-559-364-4 MOBI

© Digi-Book Magyarország Kiadó, 2021

A mű eredeti címe:
Le Pilote du Danube

első kiadás: 1908
az elektronikus változat az 1922. évi
magyar kiadás alapján készült

a borító az Osztrák Nemzeti Könyvtárban őrzött, Dunát ábrázoló
festmény részletének felhasználásával készült

Az e-kiadás szerzői jogi megjegyzései

Ennek az e-könyvnek a felhasználási joga kizárólag az Ön személyes használatára terjed ki. Ezt az e-könyvet nem lehet ismételt értékesítésre továbbadni, sem továbbértékesíteni; nem lehet többszörözni és tilos más személynek továbbadni! Ha szeretné ezt az e-könyvet más személyekkel is megosztani, kérjük, hogy minden további személy számára vásároljon újabb példányokat. Ha Ön úgy olvassa ezt az e-könyvet, hogy azt nem vásárolta meg, vagy nem az Ön személyes használatára lett megvásárolva, úgy kérjük, hogy küldje azt vissza a http://www.digi-book.hu címre és vásárolja meg ott saját példányát. Köszönjük, hogy tiszteletben tartja ennek a szerzőnek és kiadónak a fáradságos munkáját.

I.
A sigmaringeni verseny

1876. augusztus 5-én, szombaton este lármás tömeg tartotta megszállva a «Halászok találkájá»-hoz címzett vendéglőt. Ének, kiabálás, pohárcsengés, taps és felkiáltások zűrzavaros lármává olvadtak össze, melyet csaknem szabályos időközökben zajos «hoch»-kiáltások harsogtak túl. amelyekkel a németek kifejezést szoktak adni kitörő örömüknek.

A vendéglő ablakai egyenesen a Dunára nyíltak Sigmaringennek, e csinos városkának szélén, mely fővárosa a nagy közép-európai folyam forrásvidékén elterülő Hohenzollern porosz tartománynak.

A kapu feletti címtáblán szép gótikus betűkben olvasható meghívásnak engedve, itt gyűltek össze a «Dunai Ligá»-nak, a partmenti különböző nemzetiségekhez tartozó halászok szövetségének tagjai. Vidám összejövetel poharazás nélkül elképzelhetetlen s épp ezért itt is telt korsókból és telt poharakból itták a jó müncheni sört és Magyarország tüzes borát. Persze egyúttal mindenki dohányzott is és a nagy terem egészen elhomályosult a zamatos illatú füsttől, mely szakadatlanul ömlött a hosszú szárú pipákból. És ha a bajtársak nem is láthatták, de annál jobban hallhatták egymást, hacsak nagyot nem hallottak.

Amily csendesek és szófukarok a horoghalászok hivatásuk gyakorlása közben, éppoly lármásak, sőt a világ leglármásabb emberei, mihelyt félretették szerszámjukat. Viselt dolgaik elbeszélésében rendszerint versenyeznek a vadászokkal, ez pedig, nem jelent keveset.

Épp befejezték az erőteljes reggelit, mely mintegy száz résztvevőt gyűjtött a vendéglő asztala köré, valamennyien lovagjai a horogvesszőnek, éber figyelői a kávának, fanatikus hívei a horognak. Délelőtti foglalkozásuk, a félreállított számtalan palackból ítélve, kétségtelenül kiszárította torkukat. Most a sokfajta likőrön volt a sor, melyet a találékony emberiség jóvoltából kávé után szokás kihörpinteni.

Délután három óra volt, mikor a kipirult vendégek végre felemelkedtek. Persze volt közöttük olyan is, aki aggasztó módon támolygott s bízvást rászorult volna szomszédja támogatására. Ám a legtöbbjük szilárdan állt a lábán, hozzászokván e kiadós lakomákhoz, melyek a «Dunai Liga» versenyei alkalmával évenkint többször is ismétlődni szoktak.

Ezek az igen látogatott s nagy ünnepségekkel megtartott versenyek nagy népszerűségnek örvendtek a híres sárga folyam mentén, mely tudvalevőleg éppen nem kék, aminek pedig Strauss nagyhírű keringője nevezi. Részt szoktak bennük venni a Badeni Nagyhercegség, Würtemberg, Bajorország, Ausztria, Magyarország, Románia, Szerbia, sőt Bulgária és Besszarábia török tartományok halászai is.

A szövetség öt év óta állott fenn. Elnökének, a magyar Mikleskónak lelkiismeretes vezetése alatt szemmel láthatólag gyarapodott. Folyton növekedő vagyona lehetővé tette, hogy magas pályadíjakat tűzzön ki s zászlaja csillogott számtalan éremtől, a legyőzött társegyleteken aratott diadalok jelvényeitől. Igazgatótanácsa, mely kitűnően jártas volt a folyami halászatot szabályozó törvényekben, a szövetség jogait az állammal és egyesekkel szemben azzal a kitartással, mondhatnék, azzal a makacssággal védte meg, mely jellemző tulajdonsága annak a kétlábú lénynek, kit ösztönei, mint horoghalászt, méltóvá tesznek arra, hogy az emberiség egy különleges osztálya tagjának tekintessék.

Az aznap megtartott verseny már a második volt az 1876. év folyamán. A benne résztvevők már reggel öt órakor elhagyták a várost s a Duna balpartján, Sigmaringen alatt felálltak. Valamennyien a szövetség egyenruháját viselték: rövid, a mozgást nem gátló blúzt, vastag talpú csizmák szárába beletúrt nadrágot s fehér sapkát széles ellenzővel. Természetesen fel voltak szerelve a «Halász kézikönyvé»-ben felsorolt összes kellékekkel: rudakkal, vesszőkkel, vedrecskékkel, kávákkal, szarvasbőrbe csomagolt horgokkal, süllyesztő ólommal, mindenféle nagyságú ólomseréttel, mesterséges legyekkel, zsinórral és florenci lószőrrel. A halászat szabad volt, abban az értelemben, hogy minden horogra került hal a halászé. Helyét mindenki tetszése szerint választotta meg.

Mikor az óra hatot ütött, kilencvenhét versenyző állt a parton, kezében a zsinórral s készen arra, hogy a horgot kivesse. Ekkor kürtharsogás jelezte a verseny kezdetét s nyomban egyszerre kilencvenhét horog repült a vízbe.

A halászok több pályadíjért versenyeztek, melyeknek két elseje száz-száz forintos volt. Az egyik arra a halászra várt, aki a legtöbb halat, a másik arra, aki a legnagyobb halat fogja.

A horgászás szabályszerűen folyt a második kürtjelig, mely öt perccel tizenegy óra előtt bezárta a versenyt. Minden egyes tagnak zsákmányát azután megvizsgálta a versenybíróság, mely Mikleskó elnök vezetése alatt a «Dunai Liga» négy tagjából állt. Pillanatig sem kételkedett senki abban, hogy az előkelő és hatalmas férfiak oly pártatlanul és igazságosan fognak dönteni, hogy az ítélet ellen minden fellebbezés szüksége kizártnak látszott. Mindazonáltal a résztvevők türelme kemény próbát volt kénytelen kiállni, mert a két első, a legtöbb és a legnagyobb halért kiadandó pályadíjért folytatott küzdelem eredményét a díjkiosztás percéig titokban kellett tartani, ezt pedig hosszú ideig tartó lakoma előzte meg, mely valamennyi versenyzőt békés egyetértésben egyesítette.

Ez a perc most elérkezett. A halászok, nem említve a Sigmaringenből odaözönlött kíváncsiak tömegét, várták a bekövetkezendőket, kényelmesen ott ülve az emelvény előtt, melyen az elnök és a versenybíróság tagjai foglaltak helyet.

És ahogy nem volt hiány ülőhelyben, padokban, székekben és lócákban, azonképp elegendő volt az asztal is, melyeken söröskannák, likőröspalackok, nagyobb és kisebb poharak álltak.

Mindenki leült, a pipák ontották a füstöt s egyszerre csak felemelkedett az elnök.

- Halljuk!... Halljuk! - hangzott fel minden oldalról.

Mikleskó bevezetésül kiürített egy pohár sört, melynek habja odatapadt a bajusza két hegyéhez.

- Kedves kartársaim! - kezdte németül, amely nyelvet a «Dunai Liga» minden tagja, tekintet nélkül nemzetiségre, jól megértett - ne várjanak tőlem klasszikus beszédet bevezetéssel, tárgyalással és csattanós befejezéssel. Nem, mi nem azért vagyunk itt, hogy belelovaljuk magunkat a nagyhangú szólamokba s én önöknek csak a mi kisded ügyeinkről fogok beszélni, egész bizalmasan, ahogy az bajtársak, mondhatnám testvérek közt természetes, ha ugyan használnom szabad az elnevezést egy ennyire nemzetközi társasággal szemben.

Ezt a két mondatot, mely bizonyára hosszabb volt a kelleténél, mint mindazok, melyekkel valami beszédet kezdenek, már lenni szoktak, még akkor is, ha a szónok jó előre tiltakozik a bőbeszédűség vádja ellen, zajos tapssal fogadták. A tapsot helyeslő közbeszólások és «hoch» kiáltások követték, azután telt poharával mindenki az elnök felé intett, annak jeléül, hogy szavaival teljesen egyetért.

Mikleskó folytatta beszédét, kifejtvén, hogy az emberi társadalom keretén belül a legmagasabb rang a horoghalászt illeti. Méltatta ennek minden tulajdonságát, minden erényét, melyekkel jóságos anyja, a természet felruházta. Rámutatott arra, hogy mekkora türelem, éleslátás, hidegvér és mennyi ismeret kell ahhoz, hogy az ember ebben a művészetben eredményeket tudjon felmutatni: mert az sokkal több a mesterségnél, valóságos művészet, melyet ő jóval föléje helyez a vadászok cynegetikus[1] hőstetteinek.

- Lehet-e egyáltalában egy napon emlegetni a vadászatot és a halászatot? - kiáltott fel.

- Nem! Nem lehet! - volt az egész gyülekezet válasza.

- Vajon micsoda érdem megölni a foglyot vagy a nyulat, ha az ember már jó távolról meglátta s különben is kutyája vezette nyomra? De hát van-e kutyánk nekünk? A vadat már messziről látja az ember, kényelmesen célba veszi, aztán rázúdít egy sereg sörétet, melyeknek legnagyobb része különben célt téveszt! De a halat senki sem követheti tekintetével, mert a víz elrejti az ember szeme elől. Mennyi mesterkedésre, mily furfangos csalogatásra, éleselméjűségre és figyelemre van szükség, ha azt akarjuk, hogy beleharapjon a csalétekbe s kihúzhassuk a vízből, mikor is levegő után kapkodva, ott ficánkol a horogzsinóron, mintha maga is ujjongana a halász diadalán!

Most dörgő helyeslés hangzott fel. Mikleskó elnök szavai kétségtelenül a «Dunai Liga» érzelmeit tolmácsolták. Abban a tudatban, hogy társai dicséretében soha sem mehet elég messze s cseppet sem tartván attól, hogy talán túlzással vádolhatnák, nem habozott föléje helyezni a halászatot minden egyéb foglalkozásnak s felmagasztalni a piscicaptologia[2] tudományának nemes híveit a csillagokig, még arra a büszke istennőre is hivatkozván, aki a régi Rómában a halieutikus[3] ünnepek alkalmával a piscatori játékokon elnökölt.

Megértették-e vajon e szavakat? Úgy látszik igen, mert alig hangzottak el, mikor pokoli lábdobogás jelezte azt a határtalan lelkesedést, melyet keltettek.

Az elnök lélegzetet vett, azután felhajtván egy korsó habzó sört, így folytatta:

- Most még szerencsét kell kívánnom mind magunknak egyesületünk felvirágzásához. A liga tagjai évről-évre szaporodnak s tekintélye immár egész Közép-Európában biztosítva van. Sikereiről ehelyütt felesleges beszélnem. Önök jól ismerik ezeket, mert részük van bennük. Valóban, nem csekély dicsőség, hogy részt vettek a liga versenyeiben. A német, a cseh és román sajtó sohasem fukarkodott ránk oly megtisztelő - de hozzá kell tennem, egyúttal jól megérdemelt elismerésével. És amikor most poharat emelek, felhívom önöket, hogy ugyanazt tegyék s ürítsék velem az újságírók egészségére, kik a «Dunai Liga» nemzetközi ügyét oly szeretettel felkarolták!

Természetesen mindenki eleget tett az elnök felhívásának. A palackok tartalma a poharakba, ezeké a torkokba ömlött, azzal a kecses könnyedséggel, mellyel a nagy folyam s mellékfolyóinak vize beleömlik a tengerbe.

Ebben aztán meg is maradtak volna, ha ugyan a szónok mondanivalója kimerült volna e pohárköszöntőben. Ám ellenállhatatlan erővel sok minden tolult ajkára, aminek - törik-szakad - de kifejezést kellett adni.

És valóban, az elnök, a szövetség titkára és pénztárosa közt, kik szintén felálltak, egész hosszában felemelkedett. Mindhármuk jobb kezében pezsgőspohár csillogott, míg balkezüket szívükre tették.

- A «Dunai Liga» felvirágzására ürítem poharamat! - szólt Mikleskó, miközben tekintete végigfutott az egész hallgatóságon.

Valamennyien felemelkedtek, ajkukhoz emelve a poharat s padokon és asztalokon állva, kivétel nélkül helyeselték Mikleskó szavait.

Ez, mihelyt a poharak kiürültek, újból felemelkedett s így folytatta:

- A különböző nemzetiségek egészségére! Éljenek a badeniek, a würtembergiek, a bajorok, az osztrákok, a magyarok, a szerbek, az oláhok, a románok, a bolgárok és a besszarábiaiak, kiket a «Dunai Liga» egyesit!

És a besszarábiaiak, bolgárok, románok, szerbek, magyarok, osztrákok, bajorok, würtembergiek, és badeniek egy emberként feleltek neki, kiürítvén poharukat.

Végre az elnök azzal a kijelentéssel fejezte be beszédét, hogy most a szövetség minden egyes tagjának egészségére fogja üríteni poharát. Mivel azonban ezek száma 473-ra rúgott, legnagyobb sajnálatára kénytelen volt őket belefoglalni egyetlen pohárköszöntőbe.

Szavaira mindazonáltal ezer és ezer «hoch» volt a válasz, míg csak a kifáradt torkok fel nem mondták a szolgálatot.

Ilyképp folyt le a műsor második pontja, miután az elsőt kimerítette a lakoma. A harmadik pont a pályanyertes halászok nevének kihirdetése volt.

Természetesen mindenki feszült figyelemmel várta már ezt, mert a versenybíróság, mint fentebb említettük, mindvégig megőrizte a titkot. Most azonban itt volt a nagy perc, melyben annak ki kellett derülnie.

Mikleskó elnök kötelességéhez híven hozzálátott a két kategóriába osztott nyereményjegyzék felolvasásához.

Az egyesületi alapszabályok értelmében először a kisebb díjak nyerteseit hozták nyilvánosságra, ami a névjegyzék felolvasásának növekvő érdekességet kölcsönzött.

A kisebb díjak nyertesei nevük hangoztatására meg is jelentek az elnöki emelvény előtt, mire az elnök egyenkint lovaggá ütötte őket, vagyis oklevelet s az elért eredmény arányában kisebb-nagyobb pénzösszeget nyújtott át nekik.

A hálókban levő halak azokhoz a fajokhoz tartoztak, amelyek a Dunában gyakoriak. Voltak köztük kecsegék, vörösszemek, tokok, cigányhalak, harcsák, csukák stb. s a kisebb díjak nyerői az oláhok, magyarok, badeniek és würtembergiek sorából kerültek ki.

A második díjat hetvenhét elfogott halért egy Weber nevű német kapta, akinek sikerét zajos tetszésnyilvánításokkal vették tudomásul. Ezt a Webert tagtársai különben már jól ismerték, mert az előző versenyek alkalmával már többször elvitte a legmagasabb pályadíjakat s ezúttal is az volt a közhit, hogy meg fogja nyerni a legtöbb elfogott halra kitűzött első díjat.

Ám nem így történt. Az ő hálójában a megismételt számlálás ellenére is csak hetvenhét hal találtatott, míg egy, ha nem is ügyesebb, de mindenesetre szerencsésebb versenytársa hálójában kilencvenkilenc hal szorongott.

Most hangosan kiáltották e mesterhorgász nevét. A magyar Brusch Ilia volt.

A meglepett gyülekezet némán, a tetszés minden jele nélkül fogadta e nevet, mely ismeretlen volt a szövetség tagjai előtt s melynek viselője csak nemrég lépett be a ligába.

Mivel a pályakoszorús halász nem tartotta szükségesnek személyesen jelentkezni a százforintos pályadíj átvétele végett, az elnök minden késedelem nélkül belekapott a súlyversenyben nyertesek nevének felolvasásába. A kitüntetettek románok, szlávok és osztrákok voltak. Mikor a második díj nyertesének nevét olvasták, akkora taps hangzott el, mintha a német Weber lett volna a nyertes. Ivetozár úr, a versenybíróság egyik tagja vitte el ezt a díjat egy negyedfél fontos kecsegével, mely kevésbé hidegvérű horgász keze közül bizonyára kisiklott volna. Ivetozár egyike volt a szövetség legismertebb, legtevékenyebb és leghívebb tagjainak s ugyancsak ő nyerte el az utóbbi időben a legtöbb versenydíjat. Nem csoda, hogy diadalát egyhangú tetszészajjal fogadták.

Most már csak az e kategóriába tartozó első díjnyertesének megnevezése volt hátra s a hallgatóság szívdobogva várta az eredmény nyilvánosságra hozatalát.

Mekkora volt azonban a csodálkozás, sőt a megdöbbenés, mikor Mikleskó elnök hangjának alig leplezhető remegésével a következő lejelentést tette:

- A súlyversenyben tizenhétfontos csukáért első a magyar Brusch Ilia!

A teremben egyszerre halotti csend lett. A tapsra már felemelt kezek visszahulltak s az üdvözlő kiáltásra kész ajkak némák maradtak. A kíváncsiság túl élénk érzése mindenkit megbénított.

Meg fog-e hát végre jelenni Brusch Ilia? Odalép-e Mikleskó elnök elé, hogy átvegye tőle a két okmányt és a velük járó kétszáz forintot?

Hirtelen halk moraj támadt.

A jelenlévők egyike, aki mindeddig a háttérben tartózkodott, szilárd léptekkel a pódiumnak tartott.

Brusch Ilia volt, a magyar.

Gondosan beretvált, fekete hajtól beárnyékolt arcából ítélve Brusch Ilia még nem volt túl a harmincadik életévén. A közepesnél valamivel magasabb termete, széles válla és csontos, izmos tagjai rendkívüli testi erőről tanúskodtak. Valóban meglepő volt, hogy ily izmos fickó a horgászás békés foglalkozására adta a fejét, annál inkább, mert kivívott sikere kétségtelenül bebizonyította, hogy e nehéz művészetnek mestere.

Egy másik, elég feltűnő sajátossága Brusch Iliának az volt, hogy nyilván valami szembajban szenvedett, mert nagy, sötét szemüveget viselt, melyen keresztül teljes lehetetlenség volt megállapítani szemének színét. Ámde a látás nélkülözhetetlen érzéke annak, akinek figyelemmel kell kísérni a káva gyakran alig észrevehető mozdulatait s éles szemre van szüksége annak, aki túl akar járni a halak ravasz furfangján.

De akár csodálkozott az ember mindezeken, akár nem, a tények előtt meg kellett hajolni. A versenybíróság pártatlansága felette állt minden kétségnek. Brusch Ilia győztese volt a versenynek, még pedig oly feltételek teljesítésével, amelyeknek, amennyire a liga tagjai vissza tudtak emlékezni, eleget tenni mindeddig senki sem tudott. Nem csoda, hogy a hangulat jege hamarosan felengedett s zajos taps hangzott fel abban a percben, mikor a kétszeres győztes Mikleskó elnök kezéből átvette díszokleveleit és pénzét.

Ennek befejeztével azonban Brusch Ilia, ahelyett, hogy lejött volna az emelvényről, rövid párbeszédet folytatott az elnökkel, azután a feszült figyelemmel várakozó hallgatóság felé fordult, melyet kezének egyetlen mozdulatával csendre intett.

S csakugyan, mintegy varázsütésre, halotti csend lett.

- Uraim és kedves kartársaim! - kezdte Brusch Ilia - engedjék meg, hogy néhány szót intézzek önökhöz, miután az elnök úrtól már megkaptam erre az engedélyt.

Most már a légy röptét is meg lehetett volna hallani a teremben, mely az imént még oly zajos volt. Vajon mire fog kilyukadni e szónoklat, mely nem volt fölvéve a műsorba.

- Mindenekelőtt - folytatta Brusch Ilia - fogadják hálámat részvétükért és elismerésükért. Higgyék el azonban, hogy a kettős sikert, mely részemül jutott, nem becsülöm többre a kelleténél Jól tudom, hogy e siker érdem szerint a «Dunai Liga» valamelyik régibb tagját illette volna, amaz egyletét, mely oly gazdag kiváló halászokban s hogy mai diadalomat kevésbé köszönhetem érdemeimnek, hanem inkább a szerencsés véletlennek.

Brusch Ilia ez első felléptének szerénysége a legnagyobb mértékben kivívta a hallgatók méltánylását, sőt azok sorában itt-ott halk helyeslés hangzott fel.

- E kedvező véletlent igazolnom kell s ezért oly terv fogamzott meg agyamba, melyről, azt hiszem, hogy érdekelni fogja a legtekintélyesebb horoghalászoknak ez egyesületét. Önök, tisztelt barátaim, jól tudják, hogy most a rekordok divatja járja. Miért ne követnők egyéb, a mienknél jóval alacsonyabb színvonalú sportágak bajnokait s miért ne kísérnők meg rekordot teremteni a halászat terén?

- Ah, ah! - Lám, lám! - Ugyan miért ne? - hangzott a hallgatóság köréből, melyben minden kartárs a maga vérmérséklete szerint adott kifejezést érzelmeinek.

- Mikor ez az eszme megszületett bennem - folytatta a szónok - nyomban megragadtam s rögtön fel is ismertem, hogy miképp kell megvalósítani. A «Dunai Ligához» való tartozandóságom különben bizonyos határokat szab feladatom elé. Mint a «Dunai Szövetség» tagja, természetesen csak a Dunát választhatom működésem színteréül. Feltettem tehát magamban, hogy csónakomon bejárom dicsőséges folyamunkat forrásaitól a Fekete-tengerig s a háromezer kilométernyi útvonal behajózásának tartama alatt kizárólag halászatom jövedelméből élek.

A véletlen, mely ma kezemre játszott - ha ez egyáltalán lehetséges - csak még fokozza kedvemet erre az utazásra, mely kétségen kívül érdekesnek ígérkezik, miért is már ma tudatom önökkel, hogy augusztus 10-én, vagyis jövő csütörtökön indulok s hogy önök, ha netán keresnének, e napon közvetlenül a Duna forrásai mellett találnának engem.

Sokkal könnyebb elképzelni a lelkesedést, melyet e váratlan kijelentés keltett, mint leírni. Öt teljes percig tombolt a «hoch» vihar és a frenetikus taps.

Ámde az ilyen incidens nem végződhetett csak ily egyszerűen. Belátta ezt Mikleskó s mint mindig, most is a helyzet magaslatán álló elnöknek bizonyult. Még egyszer felemelkedett tehát, bár kissé nehézkesen, két tisztviselőtársa közt, kik támogatására siettek.

- Brusch Ilia kartársunk egészségére! - szólt meghatott hangon, erős lendülettel, magasra emelve a pezsgővel telt poharat.

- Éljen Brusch Illa kartársunk! - dörögte az egész gyülekezet, de a morajt nyomban mélységes csend követte, mert a természet sajnálatos mulasztása következtében emberi lénynek lehetetlen egy abban az időben kiabálni és inni.

A csend azonban nem sokáig tartott. A csillogó bor csakhamar új erőt öntött a petyhüdt torkokba, ami lehetővé tette, hogy még számtalan korty essék addig a percig, melyben aznap, 1876. augusztus 5-én, a csinos Sigmaringen városkában rendezett híres szövetségi horoghalászverseny általános ujjongás közt véget ért

[1] cynegetikus (görög): Xenophón értekezésében fordul elő és vadászoknak vadászkutyákkal kapcsolatos tevékenységére vonatkozik. (a Digi-Book Kiadó megj.)

[2] piscicaptológia (latin): halfogás. (a Digi-Book Kiadó megj.)

[3] halieutikus (francia): édesvízi halászattal, halgazdálkodással kapcsolatos. (a Digi-Book Kiadó megj.)

II.
A Duna forrásainál

Vajon Brusch Iliát csakugyan a dicsőség sarkalta-e, mikor a «Halászok találkájá»-ban összegyűlt társaival tudatta, hogy kezében a horogvesszővel, végig fog hajózni a Dunán? Ha valóban a hírnévre szomjazott, akkor célját máris elértő.

A sajtó felkapta az esetet s a Duna vidékének minden lapja kivétel nélkül közölte a sigmaringeni verseny képét, többé-kevésbé bő szöveggel, mely azonban mindenképp alkalmas volt a győztes hiúságának legyőzésére, kinek neve kezdett mindenütt népszerűvé lenni.

Már másnap, augusztus 6-án a bécsi «Neue Freie Presse»-ben az alábbi közlemény volt olvasható:

«A «Dunai Liga» legutóbbi, tegnap Sigmaringenben lefolyt horgászversenye valódi színházi trükkel zárult, melynek hőse egy magyar, ezzel a tegnap még ismeretlen, ma pedig már csaknem híres névvel: Brusch Ilia. Önök azt kérdik, mit művelt Brusch Ilia, hogy hirtelen ekkora hírnévre tett szert? Ez ügyes embernek mindenekelőtt sikerült elnyernie a legtöbb elfogott és a legsúlyosabb halra kitűzött két első díjat, amennyiben versenytársait messze túlszárnyalta; oly esemény, mely az ilyfajta versenyek fennállása óta még sohasem fordult elő. Ez mindenesetre szép volt, de hátra van még a java.

Ha az ember ennyi babért aratott s ekkora diadalt vívott ki, akkor úgy látszanék, hogy jogot szerzett a jól megérdemelt nyugalom élvezetére. Ám nem ez a nézete e bámulatraméltó magyarnak, aki most azon fáradozik, hogy még nagyobb bámulatot keltsen.

Ha jól értesülünk - pedig értesüléseink megbízhatósága ismeretes - akkor Brusch Ilia tudatta kartársaival, hogy horoggal a kezében végig fogja hajózni az egész Dunát, ennek a Badeni Nagyhercegségben levő forrásaitól a Fekete-tengerbe való ömléséig, vagyis meg fog tenni mintegy háromezer kilométernyi víziutat. Értesíteni fogjuk olvasóinkat ez eredeti vállalkozás minden fázisáról.

Brusch Ilia jövő csütörtökön, augusztus 10-én indul útjára. Kívánjunk neki szerencsés utat, de kívánjuk egyúttal azt is, hogy ez a rettenetes halász valahogy az utolsó ivadékig ki ne irtsa a nagy nemzetközi folyam hullámait benépesítő halfajzatot!»

Ilyképp nyilatkozott a bécsi «Neue Freie Presse». A budapesti «Pester Lloyd» éppily meleg érdeklődést tanúsított, hasonlóképp a belgrádi «Srbské Noviné» és a Bukarestben megjelenő «Romanul», melyek mind hasábos cikkeket szenteltek az ügynek.

Ezek a sajtóközlemények rendkívül alkalmasak voltak arra, hogy a közfigyelmet Brusch Illára tereljék s ha igaz az, hogy a sajtó a közvélemény visszhangja, akkor Brusch Ilia joggal elvárhatta, hogy az érdeklődés útja előrehaladtával egyre fokozódni fog.

A nagyobb partmenti városokban ezenfelül arra is számíthatott, hogy azokban találkozik szövetségbeli kartársakkal, akik kötelességüknek fogják tartani társuk hírnevének növelését s nem szenvedett kétséget az sem, hogy azok, amennyiben rájuk szorulna, mindenben segítségére lesznek.

E pillanattól kezdve a horoghalászok kétszeres érdeklődéssel olvasták az újságot. E szakértők szemében Brusch Ilia vállalkozása óriásivá nőtt s számos szövetségi tag, kiket a most lefolyt verseny Sigmaringenbe csalt, ott maradt e városkában, hogy tanúja legyen a «Dunai Liga »első bajnoka elutazásának.

Ha volt valaki, akinek nem volt oka panaszkodni tartózkodási idejük meghosszabbítása miatt, úgy bizonyára a «Halászok találkája» vendéglőse volt az. Két nappal Brusch Ilia indulása előtt, augusztus 8-ának délutánján még vagy harminc, az ivásban edzett férfi mulatott a kocsmában, melynek pénztára, tekintve e válogatott vendégek nagy költőképességét, minden várakozást meghaladó bevételhez jutott.

Mindazonáltal a nagy esemény ellenére, mely e kíváncsikat Hohenzollern fővárosában visszatartotta, augusztus 8-ának estéjén a «Halászok találkájá»-ban nem a nap hőséről folyt a szó. Más, a nagy folyam partmenti lakosságát nem kevésbé érdeklő ügy volt az általános beszéd tárgya s oka egyúttal az általános izgatottságnak.

Ez az izgatottság nem volt alaptalan, vagy túlzott, hanem igen komoly s hiteles forrásból terjesztett események teljesen igazolták

Néhány hónap óta a Duna partvidékét szokatlan rablótámadások nyugtalanították. Felperzselt tanyák, kifosztott kastélyok, kirabolt nyaralók hirdették a rablók vakmerőségét s többen, akik ellenállást fejtettek ki az elfoghatatlan gonosztevőkkel szemben, életükkel fizették meg bátorságukat.