„Yeah, the friends who stuck together

We wrote our names in blood

But I guess you can’t accept that the change is good”

Paramore: Ignorance

Követve a szervezőket, letértünk a parkolóhoz vezető megszokott útról, és ezúttal a füves puszta felé vettük az irányt. Úgy tűnt, a végső megmérettetésekre nem a kisbuszokkal visznek minket, hanem gyalog megyünk. Vagyis közel volt a helyszín.

Néma csendben, mindenki a saját gondolataiba merülve lépkedett a rónán, nem tudva, hogy hová megyünk, vagy hogy mi vár ránk. Elöl ment Tahi, meglehetősen gondterhelten fújtatva séta közben, miközben egy zsebkendővel törölgette olajos kezét. Közvetlenül a tanár után Dominik haladt, arca szoborszerűen merev volt, és monoton léptekkel taposta a füvet, hátranyújtva fél kezét, amire a mögötte lépkedő Vivi rákulcsolta az ujjait. Szótlanul gyalogoltak, csupán Vivi rágójának folyamatos csattogását lehetett hallani, amit idegességében rágott szüntelenül. Utánuk én következtem. A fejemet lehajtva lépkedtem, végigpörgetve az agyamban az elmúlt két hetet, aztán a vállam felett hátrapillantottam Rajmundra, aki után már csak a főszervező következett, ő zárta a sort.

Rajmund elkapta a tekintetem, és egymás szemébe néztünk.

– Jól vagy, Major? – kérdezte.

– Aha – bólintottam. – Te? – kérdeztem vissza.

– Igen – felelte, aztán összehúzta a szemöldökét. – Kamuzol, mi?

– Aha – válaszoltam rögtön. – Te?

– Persze – közölte, a beismerésünkre pedig tökéletesen egyszerre nevettük el magunkat. Persze hogy egyikünk sem volt jól. Egy karnyújtásnyira volt minden, amit szerettünk volna.

Mosolyogva visszafordultam Rajmundtól, és továbblépkedtem a füves pusztában, azt figyelve, hogy a cipőm körül minden mozdulatomnál felszállnak a fűben lakó rovarok, akiket megzavartam a gyaloglásommal.

A júniusi komor égbolt alatt libasorban haladva, szó nélkül követtük a narancssárga ruhás szervezőket a végtelennek tűnő rónán, aztán egyszer csak meghallottuk a hangokat. A közönség hangjait. Akik egy kijelölt pálya körül állva nézőként vártak minket, kezükben olyan színű felfújható tapsolórúddal, amelyik csapatnak drukkoltak.

Ahogy meglátták az érkezőket, azonnal hangos üdvrivalgásba kezdtek, mi azonban egyáltalán nem tudtunk velük és az ovációjukkal foglalkozni, mert valamennyien félve néztünk a terepen arra a részre, amit pályának jelöltek ki. A közönség előtti területre éppen akkor hordták be a feladathoz szükséges kellékeket.

Egymás mellett állva, Tahi, Dominik, Vivi, Rajmund és én is gyanakvóan néztük a történéseket.

– Ez meg mi? – kérdezte Tahi a szakállát dörzsölgetve, miközben azt figyeltük, ahogy a szervezők székeket hordanak a pályára, majd elhelyezik… Háttámlával egymásnak, kör alakba.

– Ó, ez… – reagáltam elsőként, amikor rájöttem, hogy ez mit jelent.

– Ez az, amire gondolok? – fújt Vivi egy rágólufit olyan nagyra, hogy kipukkadt, és beterítve az arcát, rátapadt a bőrére. Egyetlen rutinos mozdulattal lehámozta magáról, és már rágózott is tovább izgulva, miközben még mindig a székeket elhelyező szervezőket figyelte.

– Igen, ez az lesz – helyeselt idegesen Dominik.

– Nem értem, beavatnátok, hogy mégis… – kapkodta a fejét köztünk Tahi, aztán újra a pályára nézett, ahol az egyik narancssárga ruhás továbbra is a körbe rakott székeket rendezgette. Tahinak ekkor leesett, hogy mit lát, aminek következtében megállt a levegőben a keze az arca mellett, és elkerekedett a szeme. – Na ne már! – hűlt meg az ereiben a vér. Úgy tűnt, ő is rájött, hogy mi vár ránk.

– Mit gondolsz? – érdeklődtem Rajmundtól, aki ez idáig nem reagált semmit, csak maga előtt összefont karral állt, és némán nézte a pályát. A kérdésemre kizökkent gondolataiból, és felém fordulva a szemembe nézett.

– Ez a létező összes közül az egyik legrohadékabb játék – közölte, mire mind egyetértőn bólintottunk. – Szóval szerintem menni fog – tette hozzá, a megjegyzésére pedig felröhögtünk, és egy pillanat alatt sokkal felszabadultabbá váltunk attól, hogy már nem vakon tapogatózunk, hanem végre kiderült, mi a feladat. Tudtuk, mivel állunk szemben, és az esélyeinket is fel tudtuk mérni.

– Biztos vagy benne, Fehér, hogy menni fog? – kérdezte Tahi gondterhelten, és a többi csapatra nézett, akik csakúgy, mint mi, szintén kitalálták a kellékekből, hogy mi lesz a feladat. A mi viszonylagos jókedvünkkel szemben ők lesápadtak a rájuk váró megmérettetéstől, ismerve az erőviszonyokat egy ilyen típusú feladatnál.

Az ő megsemmisülésüket látva azonnal befejeztük a röhögést, és elkomorodva álltuk a tekintetüket.

– Igen, biztos – szólt Rajmund határozottan, mi pedig mind bólintottunk, nem feledve azt, hogy miért érkeztünk a versenyre.

Csak hát, Tahi szavait idézve, van egy nehezebb dolog annál, mint kiejteni a vetélytársakat. Kiejteni a barátokat.

1.

Először nagyon távolinak tűnt a zörgő hang, ami ébresztett, majd egyre hangosabbnak hatott, ráadásul szűnni sem akart, aminek következtében először csak távolodott, majd teljesen szertefoszlott az álmom, végül pedig felébredtem. Hunyorogva, a takaróm alól kilesve, homlokomat ráncolva próbáltam felfogni, mi történik, amikor is megláttam Rajmundot.

Hirtelen azt hittem, feladatot kaptunk, és azért jött, de valahogy nem stimmelt a dolog, mert ahelyett, hogy egyszerűen szólt volna, ráérősen elhelyezkedve leült az ágyam végébe, és hátát a falnak támasztva valami csomaggal zörgött, amit szemmel láthatóan nem tudott kinyitni. Amikor végre sikerült neki, újabb zörgő hang kíséretében benyúlt a celofán száján, és kivett belőle egy sajtos tallért, majd elropogtatta, miközben a másik kezével fogott telefonja kijelzőjén nézett valamit.

Nem, ez tutira nem feladat híre, akkor nem netezgetne ráérősen az ágyamon ülve, hanem rögtön S. O. S. szólt volna, hogy menjek. De akkor mit csinál?

Kábán néztem, ahogy megeszi a tallért, aztán, amikor nem zavartatva magát, a szemét le sem véve a kijelzőről, egy újabb darabért nyúlt a csomagba, értetlenül megköszörültem a torkomat.

– Mit csinálsz? – kérdeztem, mire Rajmund felpillantott, és szemmel láthatóan megörült annak, hogy ébren vagyok.

– Megnéztem a netet – mutatta felém a telefonját.

– Aha – biccentettem. – De… – dörzsöltem meg a szemem álmosan – miért itt? – tettem fel a kérdésemet konkrétabban, az államig felhúzva a takarót, miközben kissé feljebb ültem az ágyban, amitől Rajmund kénytelen volt leszállni a lábamról, amin nem mellesleg addig ült.

– A házunkba vendég érkezett hajnalban, én meg diszkréten leléptem – mondta, mire automatikusan Vivi üres fekhelyére pillantottam, aki láthatóan sietősen távozott, mert a bevetetlen ágyon egyszerűen félre volt tolva a takaró, és úgy lett hagyva, ahogyan kikelt belőle. Nyilván nem az első gondolata volt beágyazni, amikor hajnalban átlógott Dominikhoz. A helyét nézve elmosolyodtam, és egy amolyan „mindent értek” biccentéssel fordultam vissza Rajmundhoz, aki folytatta: – Szóval magukra hagytam őket, és felmentem a kilátóba, de egy idő után eluntam az agyam, úgyhogy gondoltam, megnézem, ébren vagy-e.

– Vagyis felkeltettél – javítottam ki a takaróm mögé rejtve mosolyomat.

– Mi? Én keltettelek? Tényleg? – tettetett meglepettséget, mire akaratlanul is felröhögtem, Rajmund pedig felkapta maga mellől a csomagot, és felém nyújtotta: – Sajtos tallért?

– Nem, köszi – feleltem vidáman, és megdörzsöltem a szemem, bízva abban, hogy nem vagyok vállalhatatlan így ébredés után. – Rendes tőled… – tettem hozzá, Rajmund pedig kissé értetlenül nézett rám, ezért folytattam: – hogy Viviéket kettesben hagytad.

– Ja, ez alap – felelte vállvonogatva.

A szobában körbepillantva Vivi rumlis ágyán kívül a két másik lakótársam, Andi és Panna fekhelye is üres volt, azzal a különbséggel, hogy ők beágyazva hagyták ott. Ketten voltunk Rajmunddal a szobában.

– Na és, mi van a neten? – érdeklődtem, felhúzva térdemet a takaró alatt.

– Figyelj, viszonylag minden oké – pörgette a kommenteket, és felém nyújtotta a telefonját, hogy nézzem meg.

– Ez miért ijesztőbb, mint amikor semmi nem oké? – kérdeztem fintorogva.

– Beidegződés – közölte röhögve, én pedig helyeslően bólintva átvettem a telefonját, amin Kocsis tegnapi élője volt megnyitva, amiben értesítette az oldala nézőit a továbbjutásunkról.

A felvételen az igazgató piros kapucnis pulóverben, a nyakán kidagadó erekkel üvöltötte az irodájában ugrálva, hogy megcsináltuk, továbbjutottunk, a Szirtes csapata bent van a legjobb nyolcban az Iskolák Országos Versenyén! És teljesen rendben is lett volna a bejelentkezése, ha ennél a pontnál el is köszön, még akkor, amikor mindenkinek érthető volt minden. Kocsis azonban nem szakította meg az adást, hanem elkezdett válaszolgatni a kommentekre. Onnantól kezdve pedig teljes lett a káosz.

– Hogy mit kellett csinálniuk? – hunyorgott a kijelzőre, felolvasva az első kérdést. – Nos. Khm. Felcser Vivi, Major Sára, Fehér Rajmund és Pap Dominik csapatfeladaton vettek részt, ahol is egy többfordulós műveltségi kérdéssort kellett megválaszolniuk legjobb tudásuk szerint – ismertette Kocsis a részleteket. A kommentszekció pedig hirtelen megállt. Nem lelassult, nem befagyott, nem elszállt. Hanem egész egyszerűen megállt. Senki nem írt semmit. – Na, mi lelte ezt az adást, megszakadt? – rázogatta Kocsis a telefonját maga előtt, mert azt hitte, az ő készülékében van a probléma, azért nem lát hozzászólást. De nem. Nem volt gond a telefonjával. Egyszerűen csak sulitársaink próbálták megemészteni a hallottakat.

Aztán, mintha csak egyszerre esett volna le nekik, amit hallottak az igazgatótól, özönleni kezdtek a hozzászólások. Kocsis riadtan nézett a kijelzőre, és ide-oda ugráló szemmel próbálta olvasni a rázúduló kommenteket.

A legtöbben azt akarták tudni, hogy mégis hogy a halálba jutottunk mi tovább egy műveltségin. És ez egy abszolút jogos kérdés volt. Merthogy velünk kapcsolatban mindenre, de tényleg mindenre számítottak a Szirtes diákjai, csak arra nem, hogy teljesítünk egy műveltségi kvízt. Mert valahogy egyikünk sem arról ismert, hogy olthatatlan tudásszomjjal rendelkezne, vagy mondjuk kiemelkedő eredményt ért volna el… bármilyen tárgyban. Neeem. Mi mind a négyen egészen másról vagyunk híresek. Vagy inkább hírhedtek. Így aztán mindenki tudni akarta, mégis hogyan csináltuk.

Kocsis a megbolondult kommentszekciót figyelve bólintott egyet, és feltette a mutatóujját, jelezve, hogy pillanat, máris válaszol.

– Igen, szóval sokan kérdezitek, hogy a csapatunk hányadikként jutott tovább ezen a műveltségi feladaton. Nos – vakarta meg a halántékát –, az igazat megvallva – akadt meg, keresve a megfelelő szavakat – tulajdonképpen utolsóként végeztünk a feladaton, a legkevesebb pontot szereztük meg – ismerte be.

Ekkor megint leállt kicsit a kommentszekció, amíg a nézők értelmezték a hallottakat, aztán egyszerre kezdtek írni. Kocsis a kérdéseket olvasva megrázta a fejét.

– Nem, nem – jelentette ki kategorikusan. – Nem utolsó előttiként jutottunk tovább. Utolsóként. Vagyis lényegében kiestünk.

Na, ezt nem kellett volna, mert abban a pillanatban, amikor Kocsis ezt kimondta, olyan mennyiségű, csupa CapsLock-hozzászólás érkezett, hogy szinte letarolta az igazgatót a kijelzőről. Mindenki üvöltött, hogy mi az, hogy LÉNYEGÉBEN KIESTÜNK?

Erre Kocsis azonnal reagált, és hevesen cáfolni kezdte a saját szavait.

– De végül nem estünk ki – zavarta össze még jobban a követőit. – Az előttünk jobb eredménnyel végzett, nálunk több pontot szerzett csapat búcsúzott a versenytől – magyarázta.

Itt megint eltelt némi hatásszünet, mire újra érkezni kezdtek a kommentek. Merthogy ekkor már senki nem értett semmit.

„Kiestünk, de bent vagyunk?”

„Hogy érti Kocsis, hogy kevesebb ponttal jutottunk tovább, mint a kiesők?”

„Nemár, hogy ezek továbbmentek egy műveltségin LOL”

„Nem is mentek tovább, mert kiestünk”

„Nem estünk ki, csak lényegében”

„Hogy lehet lényegében kiesni?”

„Nem tudom, kérdezzétek Kocsist”

„Sziasztok, lemaradtam, mi volt a feladaton?”

„Kiestünk, de továbbjutottunk”

„???”

„Ne minket kérdezz, hanem Kocsist, ő mondta”

„Kocsis iszik?”

„XDDD”

„Várjatok már, tényleg műveltségin jutottunk tovább?”

„Nem, mert állítólag a legkevesebb pontot szereztük”

„Nem csodálom. Felcser meg a műveltség…”

„Maximum az aktokhoz ért”

„NEEE :DDD”

„Na jó meghaltam ezen a kommenten”

„Visítok”

„ÚRISTEN, KIESTÜNK???”

„Nem, csak utolsók lettünk XD”

„Vagyis kiestünk?”

„Nem! Vagyis. Mittudomén, nem értem Kocsist…”

„Most akkor jönnek haza Rajmundék? Nem azért kérdezem, mert szeretném őt egy „vegyél feleségül azonnal” transzparenssel várni a Szirtes előtt. Ááá. Dehogy…”

„Nem jönnek haza, mert NEM ESTÜNK KI!”

„De Kocsis mondta”

„Nem azt mondta, hanem hogy lényegében kiestünk, de aztán mégsem”

„Mégis hogy maradhattunk bent kevesebb pontot szerezve, mint akik előttünk végeztek több ponttal, de ők meg kiestek?”

„Hallod, ezt én sem vágom, ez valami egyenlet”

„Ehhez a matektanár kell. Taggoljátok”

„Megvan”

„Én is elküldtem neki”

„Én is XD”

„Mégis hogy jutottunk tovább egy MŰVELTSÉGI FELADATON ezzel a négyessel?”

„Honnan tudod, hogy Pap Dominik nem művelt?”

„Igen, nagyon. Egy művelt Homo erectus”

„:DDDD”

„Besírok”

„Loool”

„Azt mondja művelt Homo erectus. Ember, tiéd az év kommentje”

„TOPKOMMENT”

„Várjatok, azt írja az egyik IOV csoportban valaki, hogy azért maradt bent a piros csapat, mert hiába szerzett kevesebb pontot, az utolsó kérdés beugratós volt, amire a jó válasz automatikusan továbbjuttatta a csapatokat.”

„Á, értem. És akkor mi eltaláltuk? Tudtuk a választ?”

„Azt írják csak mi tudtuk…”

„Menjmár!”

„De durva”

„Halljátok, így már vágom”

„Na jól van, megnyugodtam, már azt hittem baszki, hogy kifordult magából a világ, és kiderül, hogy rendesen okos a csapatunk”

„Annyira soha nem fordulhat ki a világ magából, hogy erről a csapatról ez derüljön ki :D”

„Nem tudjátok véletlenül, hogy mi volt az a kérdés?”

„Hát valami olyan, amire tudták a választ”

„Például hogy hány pasija volt Felcsernek?”

„Arra SENKI nem tudja a pontos választ”

„De rohadék vagy XDDD”

„Nee”

„:DD”

„Most akkor tudtuk a beugratós kérdésre a választ, vagy jól tippeltünk a végén?”

„Nem mindegy? Továbbjutottunk”

„Nekem nem mindegy, én szeretném tudni, hogy tudták, vagy csak irtó nagy mázlijuk volt?”

„Eddig mindig mázlijuk volt”

„Hát azért azt nem mondanám”

„Kérdezzük meg Kocsist”

„Jó”

„Kocsis igazgató úr, mi volt a beugratós kérdés???”

„Haló, Kocsis igazgató!”

„Igazgató úr válaszoljon”

„Emberek, válaszolt a matektanár”

„XDDD”

„Várjatok, most beszél Kocsis a beugratósról. Figyeljetek”

A kommentszekció ekkor elcsendesedett, és az összes néző az igazgatót hallgatta, aki az élő adásban ekkor ért annak a kérdésnek a megválaszolásához, amiről mindenki tudni akart. Vagyis, hogy mi volt az a kérdés, ami annak ellenére versenyben tartotta a csapatunkat, hogy egyébként az eredményünk, tudásunk és megszerzett pontszámunk alapján egyértelműen mi estünk volna ki. Az igazgató elhomályosuló szemmel meredt a kijelzőre, és megrázva a fejét, suttogva így szólt:

– Aki azt gondolja, hogy a csapat az utolsó, beugratós kérdésre egy egyszerű tippel, csupán a szerencsének köszönhetően válaszolt jól, nem is tévedhetne nagyobbat. Ugyanis a Szirtes csapata, az IOV-on egyedüliként, nem válaszolt sem jól, sem rosszul az utolsó kérdésre, mert a négy lehetséges válasz közül nem volt sem jó, sem pedig rossz felelet. Az egyetlen helyes opció a feltett kérdésre az volt, ha nem válaszolnak. És a mieink voltak az egyetlenek, akik megtagadták a választ. A kiesésüket kockáztatták ezzel a merész húzással, nem tudva, hogy pontosan ez tartja bent őket a versenyben – mesélte Kocsis halkan, a kommentszekció pedig teljesen megállt, mindenki az igazgatót hallgatta, aki hosszasan kifújva a levegőt így folytatta: – Tudjátok, annyi, de annyi érdeme lehet egy versenyzőnek. Kiváló sportteljesítmény, nagyszerű logika, páratlan észjárás, különleges érdeklődési kör. Választhattam volna négy olyan diákot, akik a felsoroltak közül mindenben jeleskednek. Egészen biztosan sokáig jutottak volna. Talán a végéig is. Négy kiválóság, egyértelmű papírforma – gondolkodott hangosan. – Igen. Külön-külön. De mi a helyzet csapatként? – tette fel a költői kérdést a kijelzőjének. – Mi van akkor, amikor nem a logika, a tudás, az erő vagy az ész dominál? Mi van akkor, amikor valami olyan kap döntő szerepet, amit nem lehet megtanulni, sem pedig csak úgy elsajátítani? – ingatta a fejét. – Akkor, amikor a verseny kezdetén senki nem hitt ebben a négyesben, és egytől egyig mindenki megkérdőjelezte a döntésemet, miszerint finoman szólva sem a legokosabb, legjobb, legtehetségesebb és legpéldásabb csapatot hoztam össze, akkor, ott, a gyűlöletcunami közepette, ha másban nem is, de egyetlen dologban biztos voltam Vivit, Sárát, Rajmundot és Dominikot illetően. Hogy soha nem árulnák el egymást – szegte fel az állát büszkén Kocsis. – És máris megértitek, hogy miért tettem ezt a kis kitérőt a válasz előtt. Ugyanis a beugratós kérdés, amit minden versenyző kapott a műveltségi kvízsor végén, az volt, hogy „Ki a beépített ember a csapatban?” És addig, amíg a beszámolók alapján mindenki egymásnak esett, addig a mieink a székükön hátradőlve megvárták, hogy leteljen az idő. Mert ők megtagadták a választ, és nem feleltek. Helyette inkább hittek egymásnak. És igazuk volt. Nincs beépített ember egyik négyesben sem. Csak tesztelték a csapatokat ezzel. A teszten pedig mindenki elbukott. A mieinket kivéve – csuklott el Kocsis hangja, és elnézést kérve kitámasztotta a telefonját az asztalán, majd kirántva egy zsebkendőt a tartóból, hol a szemét törölgetve, hol pedig orrot fújva sétálgatott a háttérben.

Az egész kommentszekció állt, mindenki a hallottakat dolgozta fel, és azt, hogy miként maradtunk bent a versenyben. Majd szép lassan megindultak a kijelzőn a hozzászólások. Legnagyobb meglepetésünkre egészen sok pozitívval.

„Respect”

„Szép volt”

„Hajrá Szirtes”

„Jólvan akkó’ már nyerjük meg az egészet”

„Emberek, Kocsis frankón sír”

„Kocsis igazgató úr ne ríjon!”

„Főni, ha maga sír én is sírok”

„Itt egy zsepi emoji”

„XD”

„Ne már, miért sír a főni?”

„Szép volt Szirtes”

„Nyertes Szirtes”

„Kocsis igazgató úr ne szívja, hanem fújja az orrát!”

„Emberek, mi vagyunk az egyetlenek, akik kevesebb ponttal nem kiesnek, hanem továbbjutnak. LOL”

„Kitérdekelnekezek”

„Ne már, tök jó, hogy nem árulták be egymást, hanem kiálltak a másikért”

„Igen, mondjuk ez nekem is szimpi”

„Nem hiába, a Szirtesesek híresek a gerincükről”

„Mondta soha senki”

„Pont hogy nem. LOL”

„Viccelsz, a sulinkban több a puhatestű, mint egy csigafarmon”

„Neee”

„Mi ez a beszólás kiégtem”

„Csigafarm”

„XDDD”

„Én azért respectelek egyet nekik, amiért kiálltak egymás mellett Rajmiék”

„A lónak a… Azért respectelsz, mert bejön neked Fehér Rajmund”

„Kinek nem?”

„Rajmi army jelen?”

„Itt vagyunk”

„Szép volt, Szirtes”

„Hajrá-hajrá”

„Kocsis igazgató úr ez gyönyörű monológ volt!”

„Igazgató úr mondja be a nevem!”

A hozzászólásokat átfutva rá kellett döbbennem, hogy Rajmund nem túlzott azzal, hogy a neten „nagyjából minden oké”, mert tényleg nagyjából minden oké volt, sőt, magunkhoz képest viszonylag sok normális vagy elismerő véleményt kaptunk. Persze a legelvetemültebb haterek és az örökös kötözködők nem hazudtolták meg magukat, és továbbra is ellenünk voltak, de a többség azért tök jól reagált a továbbjutásunkra, és főleg arra, hogy ez miként történt. Ettől egészen furcsán éreztem magam, merthogy a mi négyesünk nem igazán szokott hozzá a pozitív megítéléshez.

– Köszi – adtam vissza Rajmundnak a telefonját, majd a takaró alatt felhúzott térdemre könyököltem, és széttárt karral néztem rá. – Azt hiszem, nem tudja feldolgozni az agyam ezt a sok normális kommentet. Összezavarodik tőle – közöltem nevetve.

– Ja, én is azt néztem, csak pörgettem, pörgettem, mire találtam egy anyázást vagy valamit. Konkrétan keresnem kellett – bólogatott Rajmund röhögve, miközben zörögve kivett a celofánból egy újabb sajtos tallért. – De tudod, hogy van ez, Major – harapott bele. – A rosszakaróiddal egyetlen módon cseszhetsz ki igazán. Ha kivívod az elismerésüket. Azzal valahogy nem tudnak mit kezdeni.

– Ez jó – bólogattam átgondolva a szavait, aztán a hátam mögött benyúltam a párnám alá, és kitapogattam a telefonomat, miközben Rajmund az ágyam végében ülve kihalászott egy újabb sajtos tallért.

A kijelzőmre pillantva apró grimasszal konstatáltam, hogy otthonról semmi hír, csak Milán üzent kettőt, valamikor éjjel. Először azt kérdezte, hol van az USB-s miniventilátorom, rögtön utána pedig azt írta, hogy semmi, megtalálta. Az öcsémen kívül a családom többi tagjáról semmit nem tudtam, anyu ugyan lájkolta a tegnapi továbbjutós posztomat az Instán, de ennyi, apu meg… nem igazán érdeklődött felőlem. Gondolom, utál, ahogy szokott.

A millió szalaghirdetést mind kilőttem, nem nyitottam meg az Insta- és TikTok-kommentekről szóló értesítéseket, ahogyan a friss követéseimet is figyelmen kívül hagytam, és igyekeztem kiszűrni a fontos dolgokat a kijelzőn uralkodó káoszban. Például Vivi üzenetét. Amit öt óra tizenkettőkor írt, és ennyi állt benne:

„Átmentem Dominikhoz”

És egy halom olyan hangulatjel, amit csak nagyon jó barátnők küldenek egymásnak egy fiúval kapcsolatban. Az ikonokat meglátva és értelmezve akaratlanul is elnevettem magam, mire Rajmund kérdőn nézett rám.

– Semmi, csak… – kezdtem, aztán legyintve félredobtam a telefonomat az ágyamon. – Megyünk reggelizni? Éhen halok.

– Aha – bólintott. – De tuti nem kérsz? – kínált meg újra a sajtos tallérral, felém nyújtva a csomagolást.

– Nem, köszi, inkább valami normálisat ennék – ráztam meg a fejemet, mire Rajmund furcsa, „mi ezzel a baj?” arckifejezéssel vette kezébe a csomagot, és olvasgatni kezdte a tallér összetevőit. Eközben én ledobtam térdemről a takarót, és felálltam az ágyról, mezítláb lépve a kőre, ami hirtelen olyan hidegnek hatott a talpam alatt, hogy ösztönösen felszisszentem. A reakciómra Rajmund ismét felpillantott a sajtos tallér olvasgatásából, majd meglepetten, fél szemöldökét felvonva nézett végig rajtam.

Először fogalmam sem volt, miért néz így, aztán leesett, hogy mivel szennyes az összes alvócuccom, tegnap este összvissz az egyik szirteses pulcsimban és bugyiban bújtam ágyba. És mivel ez az állapot mit sem változott az éjszaka folyamán, pontosan abban keltem fel, amiben lefeküdtem, amiről aztán kellőképpen megfeledkeztem. Így történt, hogy az IOV kilencedik napjának reggelén egy szál bugyiban és piros szirteses pulcsiban álltam Rajmund előtt, aki szórakozottan leengedte a kezében tartott csomagot, és visszatartott mosollyal nézett rám. Úgy tűnt, érdekesebbnek tartja a kialakult helyzetet, mint a tallér összetevőit.

Nekem pedig reagálnom kellett. Valamit. Bármit. Méghozzá gyorsan. És lehetőleg úgy, hogy ne jöjjek ki belőle bénán Rajmund előtt, aki egyre kevésbé tudta leplezni a vigyorát, miközben engem nézett. Nyilván látta rajtam, hogy megfeledkeztem a hiányos ruházatomról, éppen ezért valószínűleg arra számított, hogy az ágyhoz nyúlva felkapom a takarót, és kapkodva magam köré tekerem, vagy esetleg visszabújok az ágyba, és a paplant a nyakamig felhúzva takarom el magam, megkérve Rajmundot, hogy menjen ki addig, amíg fel nem öltözök. Igen, valóban ez a forgatókönyv lett volna a legkézenfekvőbb. Másnak. De nem nekem. Ugyanis ha van valami, amit a sokévnyi fellépés során tökéletesen sikerült elsajátítanom, az a rutin, amivel a bakimat korrigálom a színpadon. Mert olyan nincs, hogy hibátlan előadás. Csak olyan van, hogy profi hozzáállás. Én pedig megtanultam, hogy a görcsös korrigálással csak felhívjuk a figyelmet a hibánkra, így a legokosabb, amit tehetünk, ha úgy csinálunk, mintha mi sem történt volna, és szemrebbenés nélkül folytatjuk a dolgunkat. Ez az attitűd milliószor bevált már egy-egy elrontott tánclépésnél vagy éppen elfelejtett koreónál, és számtalanszor mentett meg a csúfos beégéstől a színpadon. Így bízva abban, hogy ez Rajmundnál is működni fog, ahelyett hogy kapkodva takargatni kezdtem volna magam, álltam kérdő tekintetét, majd magabiztosan elmosolyodtam, és mintha az égvilágon semmi nem történt volna, hátat fordítottam neki, és a hideg kövön lépkedve egyenesen a fürdőszobaajtó felé indultam, tudva, hogy Rajmund ezer százalékig végignézi a rögtönzött catwalk performanszomat az ágyak között kialakított kifutómon.

A fürdőszobaajtót becsukva magam mögött háttal nekidőltem, és visszatartott vigyorral, szorosan lehunyt szemmel vártam pár másodpercet, amíg az összevissza kalapáló szívem újra normálisan kezdett verni. Aztán a csaphoz léptem, és megengedtem a vizet, miközben a fogkrémfoltos tükörbe pillantva észrevettem, hogy folyamatosan mosolygok.

Miután elkészültem, és kiléptem az ajtón, Rajmund még mindig az ágyamon ült, és az érkezésemre felnézett a telefonjából. Azon túl, hogy megcsináltam a hajam (középen elválasztva egy kis copfba fogtam hátra), kifestettem a szememet és a szemöldökömet, feltettem a karkötőimet, és magamra öltöttem a piros szirteses egyenmelegítőt is. Ezúttal a nadrággal együtt.

Az ágyak között lépkedve kissé oldalra hajtott fejjel igazgattam meg a fülpiercingjeimet, majd Rajmundhoz érve felmutattam az ujjaim közt tartott bontatlan ragtapaszt.

– A szemöldöködre – mondtam.

– Ja… – jutott eszébe mintegy mellékesen, hogy a tegnapi első feladaton a csúszós vízipályán beleszálltak, és felrepedt a bőre. – Kösz – biccentett hanyagul, és hátával elrugaszkodva a faltól feltápászkodott a félig fekvő pózból, és kiült az ágy szélére, miközben megpróbálta leszedni a tapaszt, ami körül halványan még látszott az orvosi szobában kapott fertőtlenítő, amivel beecsetelték.

– Várj, segítek – álltam meg előtte, amikor láttam, hogy nem sikerül leszednie, és a körmömmel felkapartam a tapasz szélét a bőréről, majd óvatosan elkezdtem lefejteni, vigyázva, hogy ne tépjem fel a sebet, amibe középen beleragadt a géz. – Nem fáj? – pillantottam le Rajmundra, miközben sikerült lehántanom a tapaszt, amit összegyűrve félrehajítottam.

– Nem, dehogy – felelte, majd hátrabiccentette a fejét, úgy nézett rám, amíg én egy szemfestéklemosóval áztatott vattapamaccsal kezdtem törölgetni a leszedett tapasz széleinek helyét, ahol a ragasztó csíkjára rászáradt és beleragadt a hortobágyi por.

Miután sikerült óvatosan ledörzsölnöm a ragasztó kontúrját Rajmund bőréről, kibontottam az új ragtapaszt, és óvatosan felhelyeztem, mire valaki dörömbölni kezdett az ajtón.

– Kész is – szóltam Rajmundnak, figyelmen kívül hagyva a kopogást, majd óvatosan lesimítottam a tapasz széleit, vigyázva, nehogy rányomjam középen a sebre, és csak ezután fordultam az ajtó irányába. – Gyere! – kiáltottam.

A bejárati ajtó nyitódását követően egy másodpercre betűzött a reggeli napsütés, szikrázó fénnyel árasztva el a szobát, a következő pillanatban viszont, mintha egy hatalmas felhő takarná el az égboltot, újra elment a nap. Csakhogy felhő helyett Tahi nagydarab alakja zárta ki a fényt, ahogy megállt az ajtóban, aztán meglátva, hogy Rajmund és én is a szobában vagyunk, becsörtetett.

– Major, Fehér, mit műveltek idebent? – kérdezte gyanakvóan vizslatva minket, miközben a szakállát dörzsölgette idegesen.

– Csak lecseréltem Rajmund tapaszát – mutattam fel az öklömet, majd a tanár előtt kiengedve az ujjaimat, láttatni engedtem a ragtapasz gyűrött csomagolását a tenyeremben.

A tanár a bizonyítékot látva mogorván biccentett, és azt mondta:

– Az más. De ezt is csináljátok odakint. Ahol rátok látni – nézett ránk szigorúan.

– Kimentünk volna, de eddig Majoron nem volt gatya – felelte Rajmund kapásból, mire Tahi sóhajtva megrázta a fejét.

– Ne humorizáljál, Fehér – dünnyögte, aztán résnyire összehúzta a szemét, és Rajmund arcát fürkészve elbizonytalanodott. – Mert ez humor volt, ugye? – kérdezte.

– Hogyne, persze – bólogatott Rajmund úgy, mint akinek egy szavát sem lehet hinni, Tahi pedig, mint aki nagyon is jól ismeri ezt a stílust, dühösen fújtatva megvakarta szakállát. – Ne idegesítsetek, éppen elég bajom, hogy… – akadt meg, mintha csak beugrott volna neki valami. – Hol van a másik kettő? – kérdezte bosszúsan, egyértelműen Vivit és Dominikot keresve, mire automatikusan átnéztem Tahi válla felett a tárva-nyitva hagyott ajtónkon át a fiúk házának csukott ajtajára. – Pap és Felcser. Hol vannak? – kérdezte Tahi csípőre tett kézzel.

– Én úgy tudom… – kezdte Rajmund húzni az időt, miközben én észrevétlenül kihúztam a zsebemből a telefonomat, és szorosan a combom mellé téve a kezemet feloldottam a jelkódzárat. – Hogy elmentek megnézni… – terelt tovább Rajmund lassan beszélve, Tahi pedig „nyögd már ki” arckifejezéssel meredt rá. – Elmentek megnézni egy most született kiscsikót – improvizált Rajmund, mire Tahi a homlokát ráncolva gyanakodva visszakérdezett.

– Kiscsikót?

– Kiscsikót – bólogatott Rajmund. – Vagyis kiscsikókat – tetézte.

– Kiscsikókat? – ismételgette Tahi Rajmund szavait.

– Igen. Ikrek – magyarázta, én pedig kihasználva a terelést, villámgyorsan üzentem Vivinek egyet. Mivel sietnem kellett, és nem tudtam sem ellenőrizni, sem javítani a félig vakon írt szöveget, végül ezt küldtem el:

„Gyrsan! Itt vsn Taki!”

– Szóval azt akarod mondani, Fehér, hogy Pap és Felcser jelenleg újszülött iker kiscsikókat néznek? – meredt a tanár Rajmundra, aki átgondolta a hallottakat.

– Ha pontosak az információim – biccentett, állva Tahi gyanakvó tekintetét, és mivel a hazugságradarja valószínűleg nem csak jelzett, hanem ki is akadt Rajmund meséjén, a tanár hirtelen rám pillantott, mintegy ellenőrzésképpen, amikor is… Meglátta, hogy éppen a zsebembe süllyesztem a telefonomat. És rögtön kapcsolt.

A következő pillanatban Tahi se szó, se beszéd, megfordult, és súlyos léptekkel csörtetett ki a bejárati ajtón, egyenesen a szemben lévő házhoz, ahol hatalmas kezét ökölbe szorítva úgy kezdett dörömbölni az ajtón, hogy majdnem bedőlt.

– Tudtál szólni nekik? – kérdezte tőlem Rajmund, miközben a tanár után rohantunk.

– Persze – biccentettem, majd a napsütésben megállva a két ház között, lélegzet-visszafojtva vártam, hogy mi történik.

– Kifelé! Öt másodpercetek van kijönni onnan, vagy bemegyek értetek, de abban nem lesz köszönet! – püfölte Tahi az ajtót. – Öt, négy, három… – számolt vissza hangosan, de nem jutott el a kettőig, mert az ajtó hirtelen kinyílt, és Vivi lépett ki rajta, mögötte Dominikkal, és mindketten meglepett, amolyan „mi az, mi a baj?” pillantással néztek a tanárra, aki összecsapta a kezét.

– Na jó – kezdte Tahi bosszúsan fújtatva. – Új szabályok lépnek életbe. Mostantól kezdve addig, amíg itt vagyunk… Vagyis remélhetőleg a verseny végéig – szúrta közbe. – Szóval mostantól kezdve ti ketten – mutatott a fiúk házánál álló Vivire és Dominikra –, és ti ketten – fordult a mi házunk előtt álló Rajmundhoz és hozzám. – Mostantól kezdve sem ti, sem pedig ti nem vagytok kettesben ott, ahol vannak falak. Vagy ajtók – gondolta át. – Vagy ágyak – tette hozzá a szemét forgatva. – Ahol pedig ez mind megvan, ott szigorúan tilos tartózkodnotok! Értitek? – nézett ránk.

– Igen – feleltük, de nem sikerült teljesen meggyőznünk Tahit, mert idegesen megdörzsölve az arcát megrázta a fejét.

– Na akkor még egyszer. Nektek – nézett újra Vivire és Dominikra – és nektek – fordult Rajmundhoz és felém – nincs olyan, hogy kettesben. Megértettétek?

– Meg – feleltük.

– Elnézést – szólt közbe Rajmund, mire Tahi már azelőtt a szemét forgatta, hogy szót adott volna neki.

– Majdnem megúsztam – dünnyögte magában, aztán Rajmundra nézett. – Mi van, Fehér?

– Akkor… Csak a miheztartás végett. Jól értem, hogy ott nem lehetünk, ahol vannak falak, ágyak és ajtók. Ugye?

– Igen – biccentett Tahi, és gyanakodva méregette Rajmundot, mint aki jól tudja, hogy ezt nem véletlenül kérdezte.

– Oké, tiszta sor – helyeselt Rajmund, majd felém fordult. – Major, jössz a játszótérre? – kérdezte, megtalálva a kiskaput, amire nem vonatkoznak a tanár feltételei.

Rajmund gyors észjárását Vivi, Dominik és én is mosolyogva, elismerő bólintással díjaztuk, Tahi pedig tudva, hogy ezt a kört most Rajmund nyerte, a fejét ingatva sétált felé.

– Fehér, Fehér… Gyere csak ide – kezdte Rajmund felé nyúlva, aki behúzta a nyakát, és megpróbált kilépni a tanár elől, de Tahi gyorsabb volt, és elkapva Rajmundot maga mellé állította, és átkarolva a vállát még meg is csapkodta. – Hát meséld el nekem, mit akarsz te annyira Majorral a játszótéren – vizslatta a tanár Rajmund arcát mellette állva, miközben mi nevetve néztük a jelenetet.

– Tudja a tanár úr… Csak dumálni – köhintette Rajmund visszatartott röhögéssel, megpróbálva lelökni a válláról Tahi kezét, hogy kiszabadulhasson a szorításból, mire a tanár még erősebben tartotta maga mellett, egyre nagyobbakat csapva Rajmund vállára.

– Dumálni? – kérdezett vissza. – Ó, hát ezzel ne terheld Majort, ha dumálni szeretnél, arra itt vagyok én. Hintázhatunk is – szólt Tahi, a beszólására pedig még hangosabban röhögtünk fel. – Csak szólj – ajánlotta fel vigyorogva.

– Azt hiszem, meggondoltam magam. Nullára csökkent az érdeklődésem – közölte Rajmund szórakozottan.

– Látod, Fehér, pontosan ezt akartam hallani – biccentett Tahi elégedetten, és elengedte Rajmund vállát, aki röhögve kifordult a tanár mellől, és megigazította a vállán összegyűrődött pulcsiját. – Na irány reggelizni – küldött el minket Tahi, amolyan „korán reggel lefárasztottatok” hangsúllyal, és a fiúkkal együtt elindult az étkező irányába. Séta közben Rajmund még mondhatott neki valamit, mert a tanár a levegőbe emelte a kezét, és egy legyintő mozdulatot tett Rajmund feje irányába, aki kihátrált előle, és elérhető távolságon kívülről idegesítette tovább.

Vivi mellém lépett, és mosolyogva nézett a fiúk után, aztán felém fordult, és hálásan suttogva így szólt.

– Örök hála az üzenetért…

– Semmiség. Rajmund terelt, én meg gyorsan elküldtem. Örülök, hogy időben megkaptad – feleltem. – Meg hogy megértetted – tettem hozzá átgondolva, Vivi pedig elnevette magát.

– Á, félreérthetetlen volt az, hogy „itt vsn Taki” – idézte fel a kapkodva írt figyelmeztetésemet, aztán mindketten elnevettük magunkat. – De akkor is nagyon rendes volt tőled. Szóval kösz – mosolyodott el őszinte hálával, és látszott rajta, hogy nem sokszor fordul elő vele az, hogy csak úgy segítenek neki.

– Ez természetes – szabadkoztam.

– Neked – grimaszolt, jelezve, hogy azért nem ez az általános tapasztalata, aztán rágózva megigazította a haját. – Ahogy nekem is természetes. Úgyhogy remélem, tudod, hogy te is ugyanúgy számíthatsz rám – ajánlotta fel. – És nem csak abban, ha hajnalban átlógsz egy fiúhoz, a tanár pedig keres reggel… – gondolkodott el. – De abban is! – tette hozzá vidáman. – Meg bármiben.

– Köszi – biccentettem, aztán elgondolkodva felhúztam az orromat. – Ami azt illeti…

– Igen? – szólt közbe buzgón, mintha csak azt várná, hogy segíthessen.

– Lenne itt valami… Amiben kérném a segítségedet – köszörültem meg a torkomat.

– Oké – bólintott. – Mi az?

– Odabent – mutattam a házunkra.

– Menjünk – fújt egy rágólufit, és gondolkodás nélkül az ajtóhoz lépett.

– Hé, nem jöttök kajálni? Az előbb még éhen akartál halni, Major – szólt vissza Rajmund, aki már két házat lesétált Dominikkal és Tahival, amikor észrevette, hogy mi lemaradtunk.

– De, csak elintézünk valamit – kiáltotta Vivi az ajtót kitárva. – Menjetek, majd jövünk utánatok – tette hozzá, és belépett a házba, én pedig követtem.

Ha ismertem volna az IOV előtt Felcser Vivient, akkor valószínűleg már sokkal régebben barátnőkké váltunk volna. De sajnos nem ismertem, így nem tudtam, hogy milyen ember valójában, csak a hírével voltam tisztában, ami csakúgy, mint mindenkihez, hozzám is eljutott, és mint mindenki más, én is az alapján könyveltem el magamban. „Ja, a ribanc.” Azt hiszem, így gondoltam rá anélkül, hogy valaha egy árva szót is váltottunk volna. Szisziékkel egy csomót csámcsogtunk a táncórák előtt, átöltözés közben Felcser Vivienről, a róla terjengő pletykákról, azokról a bizonyos Insta-storykról és a screenshotolt snapekről, amiket szemét módon szétküldözgetett róla az, aki kapta. Emlékszem, Szisziéknek micsoda elítélő véleményük volt Vivienről, hogy beszéltek róla… A sok Miss Erkölcs.

Pedig Vivi irtó értékes ember, és ezt jobban bebizonyította a nyolc együtt töltött versenynap alatt, mint a volt barátnőim a sok közösen eltöltött év folyamán – ami visszatekintve egy rohadt nagy hazugság volt, nem mellesleg pedig nem érdemelték meg, hogy velük töltöttem az időt; ellentétben Vivivel, akit megismerve nemcsak azt kedveltem meg benne, hogy mer önmaga lenni, és leszarja mások véleményét, hanem azt is, hogy irtózatosan jó fej és laza. Ezt pedig mi sem bizonyítja jobban, mint hogy a házba beérve egy szót sem szólt vagy kérdezett, sőt, még furán sem nézett rám, csak leült az ágyamra, oda, ahová mondtam, majd az instrukciómat követve a falnak vetette a hátát, úgy, ahogyan korábban Rajmund tette.

– Kicsit még csússz lejjebb – lépkedtem ide-oda, miközben hunyorogva próbáltam felmérni, hogy minden tökéletesen ugyanolyan-e, mint korábban volt.

– Így jó? – helyezkedett el Vivi.

– Aha, pont így volt – tettem fel a kezem „stop” stílusban, aztán a telefonomat kivéve a zsebemből, feloldottam a jelkódot, és átadtam Vivinek. – Csinálnál egy videót arról, ahogy elmegyek a fürdőig? – kértem. – Valamit ellenőrizni akarok.

– Persze, szólj, ha mehet – felelte, és maga elé emelte a telefonomat, én meg leültem az ágyamra, lerúgtam magamról a cipőmet, majd kibújva a gatyámból, félredobtam, és Vivire néztem.

– Mehet – mondtam egyszerűen, Vivi pedig az arca előtt tartott telefonom mögül jobbra dőlve kinézett rám, és értetlenül pislogott párat, aztán anélkül, hogy kérdezett volna bármit, biccentett.

– Veszem – szólt.

Ekkor megfordultam, és úgy, ahogyan korábban tettem Rajmund előtt, elmentem a fürdőszobaajtóig. Ám amikor odaértem, ahelyett hogy bementem volna, megálltam az ajtófélfánál, és szóltam, hogy leállíthatja, majd visszarohantam Vivihez.

– Oké, megvan – bólintott, és odaadta a telefonomat, amin azonnal elindítottam a felvételt, és visszanéztem magam, ellenőrizve, hogyan láthatott Rajmund.

– Köszi – mosolyogtam Vivire hálásan, aki közben felállt az ágyamról.

– Szívesen… – rágózott szórakozottan, és elvigyorodott. – Megtudtad, amit akartál?

– Aha – biccentettem, ismét megnézve a felvételt.

– És? Jó Rajmund voltam? Pont ott és úgy ültem, ahogy és ahol ő? – érdeklődött, én pedig először meglepetten néztem Vivire, aztán hatalmasat nevetve azon, hogy kitalálta, miről van szó, bólintottam.

– Igen, nagyon jól játszottad a szerepét – dicsértem meg.

– Köszönöm. Remélem, valami díjat is kapok az alakításomért – hülyült tovább, aztán fújt egy rágólufit, és kipukkasztva visszaszívta a szájába. – Viszont egy jó tanács. Ha csak csekkolni akartad magad a videón, és nincs vele további terved, akkor töröld ki – tanácsolta.

– Ja, persze, majd kitörlöm – legyintettem hanyagul.

– Sára… – nézett rám elkomorodva. – Komolyan beszélek. Amit nem akarsz a neten viszontlátni magadról soha, de soha, azt töröld ki a telefonodból, töröld a Törölt mappából is, aztán a felhőből, sőt, ha biztos akarsz lenni a dolgodban, akkor menj el a Szilícium-völgybe, és győződj meg a törlésről személyesen is.

– Okkké, értem, nyugi, máris törlöm – emeltem fel a telefonomat, látva, hogy ez érzékeny téma Vivinél. Mondjuk nem csodálom, van alapja a paranoiájának. – Kész, eltűnt a seggem a telefonomról – mondtam, megpróbálva feloldani a nyomott hangulatot, ami Vivi emlékeinek előtörésekor állt be. Sikerült, mert a beszólásomra mindketten elnevettük magunkat.

– Hidd el, jobb ez így – szólt halkan. – A legádázabb ellenségemnek sem kívánom, hogy egy reggel felébredve olyan képeket lásson magáról, amit bizalmasan megosztott valakivel, aki viszont elárulta, és továbbküldte mindenkinek.

– Sajnálom – sütöttem le a szemem. – Sajnálom, hogy ilyen szar arcokkal volt dolgod.

– Igen… De azért te sem panaszkodhatsz, ha árulásról van szó – gondolta át.

– Hát nem – nevettem el magam.

A ház ajtaja kinyílt, mire mindketten odakaptuk a fejünket. Andi érkezett meg, bézs pulcsiján egy hatalmas barna folttal.

– Jöhetek? Vagy zavarok? – kérdezte megtorpanva az ajtóban, amikor meglátott minket.

– Gyere – feleltem. – Csak csukd be gyorsan, nincs rajtam gatya – kértem, merthogy még mindig bugyiban és pulcsiban álltam a szobában.

– Ó, persze, bocs – húzta be az ajtót Andi sietősen, aztán hátrament a szekrényekhez, és kinyitotta a sajátját, miközben folyamatosan mondta a magáét: – Ha a reggelinél Keri meglöki az asztalt, és kiömlik Zétény kakaója, az kire borul? Kire? Persze hogy rám – zsörtölődött, levéve foltos pulóverét, amit idegesen összegöngyölt a kezében, és mint egy labdát, bevágta a szekrény mélyére. – Andira ömlik, ki másra? – magyarázott tovább egyes szám harmadik személyben beszélve magáról, és ideges mozdulattal megragadott a felső polcon egy pulóvert, majd kirántotta onnan. A tiszta, vagy legalábbis nem kakaófoltos darabba belebújva aztán megfordult, és az ajtó irányába indult, ismételten elhaladva mellettünk.

– Jöttök, vagy még maradtok? – kérdezte tőlünk.

– Jövünk – feleltem. – Csak felöltözöm – tettem hozzá, mire Andi végignézett rajtam, és lemondó sóhajjal így szólt:

– Azt jól teszed, mert egyeseknél súlyos testképzavart, másoknál pedig akár öngyilkosságot is okozhat az alakod. Még nem döntöttem el, hogy én melyik leszek, de majd értesítelek róla. Vagy értesítenek, attól függ ugyebár…

A megjegyzésére mosolyogva megráztam a fejem, és odaléptem hanyagul levetett, félrerúgott nadrágomhoz, kifordítottam, aztán felvettem, majd sietősen belebújtam a cipőmbe, bekötöttem a fűzőt, és már kész is voltam.

– Mehetünk.

Vivi és Andi mögött harmadikként kilépve én csuktam be az ajtót, és ahogy bezártam magam mögött, tekintetemmel a tábor mögött húzódó végtelen pusztára néztem, ami felett madarak köröztek a reggeli napsütésben. A napszemüvegemet letolva a fejemről, egy pillanatra még a távolba meredtem, aztán megfordulva Vivi és Andi után siettem futólépésben, és beérve őket beálltam közéjük, úgy sétáltunk hárman egymás mellett az étkező felé.

– Amúgy mi volt veletek tegnap? – érdeklődött Andi elgondolkodva, miközben több irányból érkeztek a színes melegítős versenyzők reggelizni. – Mintha a föld nyelt volna el benneteket, nem is láttunk titeket a műveltségi feladat után egész nap, sőt este a játékterembe se jöttetek.

– Igen, tudjuk – válaszoltam. – Semmi extra, csak fáradtak voltunk, szóval… pihentünk, netezgettünk, ilyesmi. Elvoltunk – feleltem szűkszavúan, és sokatmondón összenéztem Vivivel.

Nem volt véletlen ugyanis, hogy a továbbjutásunk után eltűntünk, és nem is láttak minket egész nap. Direkt csináltuk. Ugyanis iszonyatosan nagy balhé kerekedett abból, hogy rajtunk kívül minden csapatban meggyanúsítottak egyvalakit azzal, hogy ő a beépített ember, aztán persze kiderült, hogy nem is igaz, senki nem volt beépítve. És bár a feladat véget ért, a sértettség megmaradt. Úgyhogy a kvízfeladaton utolsóként bedobott, ártatlannak tűnő, kis vicces beugratós kérdés nekünk menekülést, mindenki másnak komoly károkat okozott. Konkrétan az egész táborban állt a cirkusz. Minden csapaton belül ment a sírás, a veszekedés, az üvöltözés, lejöttek a főépületből a kísérő tanárok, videóhívásban próbáltak rendet tenni az igazgatók… Az okozott káoszt csak a szervezők figyelték elégedetten, akik szemmel láthatóan élvezték, hogy belülről sikerült bomlasztani a csapatokat. Úgy tűnt, ez is része a versenynek.

A kvízfeladat utáni állapotot látva pedig mind a négyünknek megkondult a vészharang a fejében, és egyetértettünk abban, hogy le kell lépnünk, amíg nem csitulnak el a dolgok.

Ugyanis nekünk addig volt jó, amíg a többi versenyző azért volt kiakadva, mert kiderült, ők nem jó csapat. Nem akartuk a jelenlétünkkel eszükbe juttatni, hogy a feladat eredményeképpen mi viszont azok vagyunk. Az rosszul érintette volna őket. Elvégre az emberek nem szeretik azokat, akik eszükbe juttatják a hibáikat. Idegesek lesznek tőle. Sajnos ebben van tapasztalatom, hála Sziszinek, aki bár hátba szúrt, elárult és szarban hagyott, mégis jobban utál engem, mint én őt. Hogy mi ennek az oka? Egyszerű. Minden alkalommal, amikor lát, vagy eszébe jutok, rádöbben, hogy jobb vagyok nála, ez pedig kicsinálja idegileg. Éppen ezért dühös rám, és mindennél jobban gyűlöl.

És ez az, amit el akartunk kerülni a műveltségi utáni felfokozott hangulatban. Hogy a többi csapat sebzett vadként támadjon ránk, csupán azért, mert ők megsérültek, és esetleg minket okoljanak érte.

Nem, úgy döntöttünk, ebből jobb kimaradni. A döntésünkre pedig még Tahi is áldását adta, és egyetértett azzal, hogy kicsit meghúzzuk magunkat, így engedélyezte, hogy végig a toronyban legyünk, ott, ahol nem lát ránk senki. Mondjuk ő elég gyakran ellenőrzött minket, de mással nem találkoztunk.

– Szóval csak úgy bepunnyadtunk, és eltelt a tegnapi nap – vetítettem Andinak a történtekről, Vivi pedig helyeslően bólintott.

– Értem – felelte Andi. – Amúgy jól tettétek, brutál szar hangulat volt egész nap, vita vita hátán, és még este a játékteremben is tiszta nyomott volt a légkör. Nem olyan, mint szokott – mesélte.

– Sajnálom – mondtam.

– Hát igen. Jól szétrobbantották a csapatokat – ingatta a fejét. – Az viszont nem semmi, amit ti csináltatok – ámult, mi pedig Vivivel szótlanul bólintottunk. – Ügyesek voltatok nagyon. És örülünk, hogy még itt vagytok – szólt őszintén.

– Köszönjük – bólogattam. – És… Nálatok minden oké? Csapatszinten? – érdeklődtem finoman afelől, hogy a bézsekkel mi történt a beugratós feladat után.

– Igen. Mi nem vesztünk össze – mesélte.

– Na, az jó – bólogatott Vivi.

– Ühüm, csakhogy ez egyedül nekem köszönhető, ugyanis Keriék mindhárman engem jelöltek meg beépített emberként, meg sem hallgattak, már nyomtak is a nevemre…

– Óóó – húztam be a nyakam zavartan.

– Jaja. Rajtam múlott, hogy balhézok-e emiatt, vagy inkább elengedem. Végül aztán elengedtem.

– Bölcs döntés – értettem egyet.

– Igen, de egyáltalán nem volt könnyű – fújtatott. – Kizárólag a csapat érdekében nem tettem szóvá, elfogadtam, hogy mondani kellett valakit. Legalábbis úgy tudtuk, hogy mondani kell valakit – javította ki magát. – És az én voltam – tárta szét a karját tehetetlenül. – Ilyen az élet. Viszont rendesek voltak a srácok, bocsánatot kértek – mesélte, miközben odaértünk az étkezőhöz, ahol Rajmund és Dominik ránk vártak, nem mentek be nélkülünk.

– Sziasztok – köszönt Andi a fiúknak, aztán szólt, hogy bemegy folytatni a reggelijét, amit akkor hagyott félbe, amikor ráborult a kakaó, így ő előbb bement, mi pedig vártunk még pár pillanatot a napsütésben, mert az étkező ajtajánál éppen kialakult egy kis tumultus, ahogy az érkező és a reggelit már befejező versenyzők váltották egymást.

Amikor szabad lett a bejárat, mindannyian odaléptünk, és Dominik már nyúlt, hogy kinyissa előttünk az ajtót, amikor is felpattant a zár, és a pink csapat négyese lépett ki az étkezőből, utolsóként Pannával, aki csípőjével megtámasztotta nekünk az ajtót.

– Nahát, titeket is látni? Már hiányoztatok – üdvözölt minket, aztán a fiúkra nézett. – Helló-belló – vigyorgott laposakat pislogva, mire Dominik és Rajmund furán nézve rá, teljesen normálisan visszaköszöntek. – Mentek reggelizni? – kérdezte, majd mielőtt bármit mondhattunk volna, a kilencedikes lány rákezdett.

És mindannyian tudtuk, hogy ez mit jelent.

– Ha siettek, még van briós. Amikor én vettem, a kosárban már csak három volt, de az is lehet, hogy azóta feltöltötték. Én olyat ettem, amin vannak cukordarabok. Tudom, hogy a sima úgymond egészségesebb, de mit tehetnék, ez jobban ízlik. Jaj, bocs, Vivi, te ugye gluténérzékeny vagy, nem is ehetsz brióst, tapintatlan voltam. Ne haragudj, utálom, amikor ez történik. Mint amikor egyszer a buszon át akartam adni a helyem egy kismamának, és kiderült, hogy nem is az. Fúú, halljátok, azt az égést… Én felajánlottam, mert úgy neveltek, hogy időseknek és kismamáknak mindig adjam át az ülőhelyem, szóval akkor is mondtam, hogy üljön csak le, persze hozzátettem, hogy a baba miatt, erre azt mondja, milyen baba, én meg így, miii, neee. Aztán nem tudtam leszállni, mert az ajtó akkor már bezáródott, de mondom, jó, semmi baj, most kicsit kínos a szitu, de majd leszállok a következő megállónál. Aha, helló, távolsági busz volt, negyven perc múlva állt meg legközelebb. Veletek volt már ilyen? – kapkodta a fejét köztünk, aztán kissé előreesett, amikor nekimentek a vállának az étkezőből éppen kilépők. De Panna nem ment arrébb, továbbra is ott állt, a kitárt étkezőajtót támasztva, akadályozva a gondtalan ki- és bejutást. Odabentről kiszűrődött az evőeszközök csörgése és az IOV táborának szokásos reggeli lármája, és őszintén szerettem volna már bejutni, tekintve, hogy a tegnapi napon kihagytuk a vacsorát is, hogy elkerüljük a többi versenyzőt, így aztán kifejezetten korgó gyomorral hallgattam Pannát, aki ezúttal már arról beszélt, hogy egyszer megtámadta egy galamb. Senki nem tudta pontosan, ez hogy jött ide. – Egy néni segített elhessegetni, mert rendesen nekem repült az a galamb, de nemcsak egyszer, hanem folyamatosan, újra és újra. Én nem tudom, hogy mit látott rajtam, vagy mi ütött belé, de nem hagyott békén.

– Lehet, azt akarta, hogy ne beszélj annyit, de mivel egy galamb nem tud kommunikálni az emberekkel, így próbálta jelezni neked, hogy elég – gondolkodott Rajmund hangosan.

– Haha, ez vicces – nevetgélt Panna, abszolút nem sértődve meg a beszóláson. – Tudom, néha kicsit sokat beszélek.

– Néha… Kicsit… – ismételte Rajmund elgondolkodva.

– Egyszer egy egész dupla órán át én olvastam fel az osztálynak, és még akkor sem fáradtam el, az első óra utáni szünetben ittam egy korty vizet, aztán mondom, felőlem akár mehet is tovább, a tanár meg megengedte, így kilencven percig jártathattam a számat büntetlenül, és még egy ötöst is kaptam érte – mesélte. – Nagyon szerettem azt a tanárnőt, alsóban tanított, csak aztán szürke hályogja lett, és nyugdíjba vonult. A szürke hályog szívás – ingatta a fejét. – A mamának is volt, műteni kellett. Szerencsére jól sikerült, pár perc volt az egész, a mama meg évekig halogatta, annyira félt tőle. Pedig mindig mondtam neki, amikor pogácsát szaggattunk együtt, hogy jobb túllenni rajta. Ti szeretitek a pogácsát? Én imádom. Főleg, ha kemencében sül. A sajtos is jó, de szerintem a tepertősnél nincs finomabb. Nektek melyik a kedvencetek? – kérdezte, miközben az étkezőből kilépők ismét meglökték, ezúttal olyan erővel, hogy Panna talán el is esett volna, ha Dominik nem kapja el reflexből a karját.

– Jól vagy? – kérdezte Dominik, mire Panna felnézett rá.

– Soha jobban – felelte vigyorogva, és Dominik karjára nézett, ahol a rövid ujjú póló alól kilógott a tetkója. – Whazta! – ámult el Panna. – Ne már, hogy neked van tetkód! De állat! Az unokatesóm is akar. Bejelölhet téged? Egy csomó kérdése lenne – mondta.

– Csomó? – riadt meg Dominik. – Inkább ne, köszi – felelte zavartan, de Panna meg sem hallotta, már folytatta is tovább.

– Én imádom a tetkókat, nekem mondjuk nincs, hogy is lenne, kilencedikes vagyok, de szerintem marha jók, majd ha tizennyolc éves leszek, szerintem csináltatok. Talán pont a szülinapomra. Három év múlva töltöm be május harmadikán – magyarázta.

– Nagy nap lesz – bólogatott Rajmund. – Reméljük, nem itt ácsorogva ér minket – tette hozzá, a megjegyzésére pedig felröhögtünk. Igazából Pannából még azt is kinéztük, hogy addig beszél.

– De teneked hogy van, nem vagy még tizennyolc éves, nem? – kérdezte Dominikot, de nem hagyta válaszolni. – Nagyon fájt? Ki csinálta? Mikor? Mit ábrázol? Mekkora? Megmutatod? Nem féltél, hogy elfertőződik? Kented Bepanthennel?

– Panna, mi most megyünk reggelizni, mert… – vettem elő a telefonomat, és a kijelzőre pillantottam. – Lassan lekéssük.

– Ja persze, menjetek csak, majd még dumálunk – állt félre, hogy beengedjen minket.

– Az biztos – biccentett Rajmund, és megtartva előttem az ajtót, mosolyogva rám nézett a napszemüvege mögül. – Menj csak előre, Major – szólt, mire beslisszoltam a terembe, majd félreállva bevártam a többieket.

2.

Miután Vivi megkapta a konyhásoktól a spéci gluténmentes reggelijét, az asztalunkhoz sétáltunk, és bevártuk a fiúkat, akik még a svédasztalnál válogattak.

Miközben Vivi átnézte, hogy ezúttal miket pakoltak a tálcájára, én a tányérom két oldalán könyökölve, az állam alatt összekulcsolt kézzel pillantottam körbe a termen. A nyolc versenyben lévő csapatból a pinkek és a sötétkékek már befejezték a reggelizést, és elhagyták az étkezőt, a többiek viszont még mind jelen voltak, így egyenként végigfuttattam a tekintetem a négyeseken, pár másodpercig illetéktelenül belehallgatva a beszélgetésükbe.

– Na, mi a téma másoknál? – érdeklődött Vivi halál természetesen, fel sem nézve a tálcájáról, mert a figyelmét teljesen lekötötte a joghurtjának felbontása, amibe beleszórta a gabonapelyhet.

– Nem sok – feleltem, továbbra is fürkészőn figyelve a többi csapatot, miközben Dominik és Rajmund is leültek az asztalunkhoz.

Dominik a csuklóján lévő hajgumit levéve hátracopfozta a haját, hogy ne lógjon az arcába étkezés közben, aztán nekilátott a tojásrántottájának, Rajmund pedig az asztal közepéhez hajolva elvette a ketchupösflakont, és nyomott belőle egy adagot.

– A bézsek valami végigjátszásról beszélnek, amit a neten láttak – részleteztem Vivinek, mire Rajmund és Dominik is érdeklődve hallgattak evés közben. – A szürkék valami lányról, akit az Instán láttak kommentelni az egyiküknél… – mondtam legyintve, és a tekintetemet továbbfuttattam a termen. – A lilák nem beszélnek semmiről – ingattam a fejem, miután pár másodperc megfigyelés után is csak a tányérjuk fölé hajolva ettek szótlanul. – A világoszöldek a következő feladatról beszélnek – olvastam le a szájukról, majd elfordultam az utolsó jelen lévő csapat asztalához. – A világoskékek pedig rólunk – közöltem egyszerűen a négy lányt nézve. Miután észrevették, hogy figyelem őket, azonnal kapcsoltak, és eltakart szájjal beszéltek tovább, de addigra már mindegy volt, tudtam, hogy rólunk és a tegnapi feladaton való továbbjutásunkról diskurálnak.

Annyira nem viselt meg minket a dolog. Miután közöltem, hogy mi vagyunk a téma, Vivi, Rajmund és Dominik is a lányok asztala felé fordult, és felvont szemöldökkel, kérdőn néztek rájuk, amit a világoskékek nem tudtak jól lereagálni, vagyis inkább sehogy nem tudtak lereagálni, és brutál feltűnően elkapták a fejüket, szigorúan a tálcájukon lévő maradékra meredve, miközben az egyikük sunyin oldalra pillantva ellenőrizte, hogy nézzük-e még őket. Igen, néztük. Ezt a nyomást pedig nem bírták, így aztán egy összesúgást követően tökéletesen egyszerre mozdultak meg, és éles székcsikorgást hallatva felálltak, majd a tálcabeadó ablakhoz siettek, igyekezve minél előbb szabadulni a helyiségből.

– Na, már nem beszélnek rólunk – kanalazott bele a joghurtjába Vivi szórakozottan, mire mind visszafordultunk a reggelinkhez, és elégedett mosollyal ettünk tovább. Nem most kezdtük, mind a négyen elég nagy rutint szereztünk abban, hogy beszélnek rólunk. És megtanultuk kezelni.

Rajmund egy újabb adag ketchupöt nyomott a tányérja szélére, majd valamit beletunkolt, mire érdeklődve néztem rá.

– Az mi?

– Mini pizzás csiga – felelte.

– Hol találtad? – lepődtem meg.

– A pultnál. Az utolsó kosárban volt.

– Ó – bólintottam csalódottan. – Nem vettem észre – nyújtogattam a nyakam a svédasztal irányába, ahol a pékárus kosarakat már elkezdték beszedni. Rajmund, követve a tekintetem, szintén észrevette, hogy az utolsó kosárnak már csak üres helye van a pulton, így hátradőlt a székén, és a tányérjára mutatott. – Tessék. Vegyél belőle, Major.

– Köszi – mosolyodtam el hálásan, és megragadtam egy mini pizzás csigát, de mielőtt elvettem volna, Rajmund értetlenül megrázta a fejét.

– Mit csinálsz???

– Mi? Miért? – kérdeztem megakadva a mozdulatban.

– Ketchup! – emlékeztetett, én pedig nevetve biccentettem egyet, és belemártottam a csigát.

Rajmund elégedetten bólintott, aztán folytatta az evést.

Mosolyogva beleharaptam a pizzás csigába, és a kijárat felé pillantottam, ahol a világoskék lányok, a tálcájuk visszaadását követően éppen kislisszoltak volna a kínos „rólunk beszéltek és mi ezt tudtuk” szituáció után, de ahelyett, hogy a nyíló ajtón kimentek volna, mind a négyen visszaléptek a terembe. Én pedig mozdulatlanná dermedtem, elfelejtve tovább rágni a számban lévő falatot. Ugyanis a világoskék lányok visszatáncolása az étkezőbe azért történt, mert beengedték a narancssárga ruhás szervezőket. Akik borítékokat fogtak a kezükben.

A teremben lévők azonnal elcsendesedtek, és leengedték a villát és kést tartó kezüket. Senki nem evett tovább.

– Na, de jó – ingatta a fejét Vivi, és fújtatva megtörölte a száját egy szalvétával, amit összegyűrve a tányérjára dobott, majd csapatkapitányként elvette a piros borítékot a felénk tartó szervezőtől.

A narancssárga ruhások egy pillanat alatt végeztek a kiosztással, és amilyen váratlanul érkeztek, olyan gyorsan el is tűntek, magukra hagyva a versenyzőket a borítékba zárt instrukciókkal.

– Bontom – jelentette be Vivi, és izgatottan feltépte a levelet, miközben Dominik elvette előlünk a tálcánkat, és átrakosgatta a mögöttünk lévő üres helyre, szabaddá téve az asztalunkat, hogy könnyebben össze tudjuk dugni a fejünket. – Oké, nézzük, mi ez – vett ki egy képet Vivi a borítékból, és sietősen megnézte, hogy mást is tartalmaz-e a tasak. Nem, a borítékban csupán egy kép volt, amit Vivi lerakott középre, mi pedig négy irányból hajoltunk fölé.

– Ez… – ráncolta a homlokát Dominik.

– Ez egy… – motyogtam én is az ikont tanulmányozva.

– Ez egy horgászbot? – kérdezte Vivi.

– Az – biccentett Rajmund feszülten, és felnézve a papírból, találkozott a tekintete Dominikéval. – Cowboy, te tudsz pecázni?

– Nem. Te?

– Nem – rázta a fejét Rajmund.

– Lányok? – pillantott ránk Dominik aggódva.

Vivivel mindketten nemet intettünk.

– Ó baszki, de jól állunk – grimaszolt Rajmund hátradőlve a székén, és idegesen megdörzsölte az arcát.

– Hány személyes a feladat? – kérdezte Dominik, és akkor jutott eszünkbe, hogy annyira letaglózott minket a horgászós ikon, hogy konkrétan megfeledkeztünk a lap hátoldalán lévő instrukcióról.

Vivi felvette a képet, és megfordította.

– Kedves versenyzők! Válasszatok magatok közül két csapattagot, akiket feladatra küldtök. A döntésben segítségetekre lehet a lap hátoldalán lévő ábra. Figyelem, nevezni délután két óráig lehet, ezt követően a kiválasztott két versenyző álljon indulásra készen a főkapunál – olvasta fel Vivi, majd gondterhelten leengedte a kezében lévő lapot.

– Megnézhetem? – kértem el, és amíg a többiek teljesen tanácstalanul néztek össze, amolyan „most mit csináljunk?” pillantással, addig én újra szemügyre vettem az ábrát, azzal áltatva magam, hogy talán, ha jobban megnézem, bebizonyosodik, hogy mégsem az, aminek látszik. Hát, ez nem jött be, mert akárhogy néztem, a képen konkrétan egy horgászbot piktogramja szerepelt. Nem lehetett mást beleképzelni. Az volt és kész.

És ha amúgy nem lettünk volna elég elkeseredettek, akkor a hangulatunkat csak tetézte, hogy szemmel láthatóan minden más csapat örült a feladatnak.

– Hívom Tahit a kilátóba – dünnyögte Vivi, és telefonját a kezébe véve bosszúsan figyelte a kijárat felé vonuló lilákat, akik hangosan, egymás szavába vágva, nevetve meséltek egymásnak pecás sztorikat a gyerekkorukból.

Basszus.

A kilátóban ülve a délelőtti nap melegen sütötte az arcunkat, miközben hátunkat a fadeszkáknak vetve figyeltük az előttünk járkáló fizikatanárt, aki percek óta képtelen volt felfogni, amit mondtunk.

– Na még egyszer – állt meg előttünk, árnyékot vetve ránk, miközben mi mind a négyen felhúzott térddel, egymás mellett ülve néztünk fel rá. – Nem tudtok horgászni – értelmezte.

– Nem – feleltük egyszerre.

– Nem tudtok.

– Nem.

– Na jó. Mégis hogy a jó égbe lehet az, hogy egy négytagú csapatból senki nem tud pecázni? Egyik sem – meredt ránk teljesen elképedve. – Hogy értitek, hogy nem voltatok még horgászni? – hüledezett.

– Én voltam – jelentkezett Dominik, mire Tahi megállt előtte, és egy „na, itt az én emberem” bólintással várta, hogy folytassa. – De nem tudok horgászni – tette hozzá Dominik, lelombozva a tanárt, aki a választ nem igazán tudta hova rakni.

– Ezt hogy kell érteni?

– Hát – köhintette Dominik. – Egyszer néhány haverom elhívott egy horgászós-italozós hétvégére.

– És? – nógatta Tahi, mert úgy tűnt, Dominik befejezte a történetet.

– És én az italozást részesítettem előnyben – felelte diplomatikusan, mire Tahi csalódottan csóválta a fejét.

– Nem emlékszel arra, hogyan kell horgászni? – nógatta.

– Arra sem emlékszem, hogy hol voltam – közölte Dominik, megerősítve azt az állítását, miszerint a horgászós-italozós hétvégéje inkább a másodikról szólt.

A válaszán felröhögtünk, kivéve Tahit, aki morogva fejezte ki nemtetszését, majd Vivihez és hozzám fordult.

– Lányok? Valami? Bármi? – próbálkozott nálunk, de sajnos mindketten a fejünket ráztuk, jelezve, hogy semmi közünk a horgászáshoz, továbbá semmit nem tudunk róla. Teljesen kimaradt az életünkből.

Tahi végül Rajmundhoz fordult, és meggyötörten nézett rá.

– Fehér?

– Semmi – szólt Rajmund.

– Semmi? Apáddal soha nem mentél pecázni?

– Á, nem, nem az a típus – rázta meg a fejét azonnal, aztán elgondolkodott. – A nagyapámból előbb kinézném, de ő már meghal – szólt, Tahi pedig komoran bólintott.

– Tudom, emlékszem – mondta halkan a tanár.

– Emlékszik? – lepődött meg Rajmund.

– Hogyne – biccentett Tahi. – Odafigyelek a diákjaimra – folytatta: – Főleg, ha sajnálatos módon egy halálesetről van szó – szólt komoran. – Akkor meg pláne, ha valakinek a nagyapja ötször is elhuny – köhintette, rosszallón nézve Rajmundra, aki kínosan elhúzta a száját, tudva, hogy ezt bebukta. – Ugye, Fehér? – kérdezte Tahi, aztán emlékezetből elkezdte sorolni az „alkalmakat”. – Egyszer kilencedikben a dupla jegyes témazáró napján, majd ugyanannak az évnek a végén a lezárás előtt, aztán tizedikben egy év végi felelés alkalmával, kétszer pedig a múlt tanévben… – fejezte be.

Visszatartott nevetéssel ültünk Rajmund mellett, miközben Tahi mérgesen fürkészte, valamifajta reakciót várva. Rajmund egy ideig állta a tekintetét, aztán sóhajtva megrázta a fejét.

– Jó, megfogott – tette fel a kezét védekezőn, beismerve, hogy ezzel az indokkal az elfogadhatónál, vagyis egynél többször mentesült felelés és dolgozat alól. – Egyébként… – vette halkabbra – tizedikben történt. Igazából akkor halt meg. A feleltetésnél… Mármint az azelőtti napon – ismerte be csendesen.

– Tudom – mondta Tahi, mire Rajmund meglepetten nézett fel a cipőfűzője piszkálásából.

– Tudja?

– Igen.

– Honnan?

– Ismétlem, figyelek a diákjaimra. És aznap nem úgy viselkedtél, mint máskor. Én pedig tudtam, hogy ezúttal igazat mondasz – mondta, Rajmund pedig hálásan biccentett, aztán összeszaladt a szemöldöke.

– De… De várjunk csak… Tudta, és aznap mégis adott egy egyest a felelésemre – jutott eszébe.

– Igen.

– Miért?

– Mert azt mondtam, hogy odafigyelek a diákjaimra, nem pedig azt, hogy hülye vagyok. Azokat a válaszokat pedig, Fehér, nem előző nap kellett volna megtanulnod, hanem egy egész tanév alatt – vigyorgott Tahi, Rajmund pedig csalódottan megrázta a fejét.

– És mégis hogy, amikor állandóan meghalt a nagyapám? – kérdezte, a beszólására pedig még Tahi is elveszítette a pókerarcát, és egy pillanatra elröhögte magát, aztán rögtön visszaváltott komolyra, és így szólt:

– Hidd el, hogy jót tettem neked azzal az egyessel, Fehér.

– Aha. Jó, hogy nem arra vár a tanár úr, hogy megköszönjem – közölte Rajmund szórakozottan, aztán átgondolva a dolgot, hitetlenül elröhögte magát. – Bár aznap tényleg egész nap magát szidtam, nem is foglalkoztam mással.

– Na ugye, mondtam én – bólogatott Tahi elégedetten, Rajmund pedig korrektül beismerve a tanár igazát, végül így szólt.

– Oké. Tudja, mit? Köszönöm, hogy aznap lefeleltetett, egyest adott, és ezzel elterelte a figyelmemet – mondta ki szemrebbenés nélkül.

– Bármikor – biccentett Tahi, a megjegyzését pedig Rajmund egy „azt meghiszem” mosollyal nyugtázta. – Na jó – csapta össze a tenyerét Tahi. – Vissza a jelenleg megoldandó ügyünkhöz. Fehér úgyis az állandó probléma kategóriában van – fújtatott egy nagyot. – Tehát. Adott egy horgászfeladat, és három, a pecázást hírből sem ismerő csapattag, meg egy, aki berúgott – foglalta össze a helyzetünket.

Ezzel nem tudtunk vitatkozni, csak valamennyien bólintottunk.

– Kit küldünk a feladatra? – kérdezte.

– Lényegében mindegy – mondtam ki egyszerűen. – Vagy érzi valaki úgy, hogy esetleg rejtett horgászképessége van? – fordultam a többiekhez.

Valamennyien nemet intettek.

– Akkor… – nézett körbe Vivi – a szokásos?

– Legyen. Aki a rövidebbet húzza – helyeseltem az eddig bevált receptre.

– Akkor Major, te tuti mész pecázni – emlékeztetett Rajmund, hogy eddig mindig sikerült beletrafálnom.

– Benne van a pakliban.

– Biztosak vagytok benne, hogy így döntsünk? – kérdezte Dominik kissé idegesen. – Ne menjünk mi Rajmunddal? – ajánlotta fel udvariasan, tartva attól, hogy Vivivel ketten húzzuk a rövidebbet.

– Nem – vágtuk rá Vivivel tökéletesen egyszerre.

– Ha nem tudunk dönteni, akkor húzunk. Eddig is bevált, remélhetőleg ezután is be fog – indokoltam.

– Jó – sietett le Dominik a lépcsőn, majd pár pillanattal később, kettesével szedve a fokokat, már vissza is jött. A magával hozott négy fűszálból kettőt rövidre tépett, majd gondosan elrejtette a tenyerében úgy, hogy a kilógó részek mind ugyanakkorának tűnjenek. – Vivi – nyújtotta először felé ökölbe szorított kezét.

Tahi feszült arccal állt mögöttünk, és idegesen figyelte a történéseket, miközben Vivi a rágóját csattogtatva, elgondolkodva nézte a fűszálakat. Végül egy hatalmas lufit fújva odanyúlt, és kihúzott egyet. Hosszú volt.

– Maradok – jegyezte meg, és próbáltam leolvasni az arcáról őszinte reakcióját. Azt hiszem, örült neki.

– Sára – fordult hozzám Dominik.

– Oké, nézzük – biccentettem, és a három fűszálat elemezve megállapítottam, hogy tökéletesen ugyanolyannak tűnnek, úgyhogy megvontam a vállamat, és kirántottam egyet. Rövid volt.

– Jézusom, Major – röhögött fel Rajmund elképedve, és a többiek is a fejüket rázva nevettek, amolyan „ezt nem hisszük el” stílusban.

– Sára a feladat egyik résztvevője – mondta ki hangosan Dominik, majd Rajmundhoz fordult. – Te jössz.

Mindannyian néma csendben figyeltük a történéseket, csupán Vivi rágócsattogása hallatszott, és Tahi szakállának sercegése, ahogy a tanár az ujjaival folyamatosan dörzsölgette az arcát.

Rajmund összekulcsolt kezeit a feje tetején tartva, fújtatva nézte a két kilógó fűszálvéget, majd odanyúlva az egyikhez, hezitálva Dominik szemébe nézett, várt pár pillanatot, majd meggondolva magát mégis félrenyúlt, és a másikat választotta. Rövid volt.

– Rajmund a másik résztvevő – jelentette ki Dominik, Tahi pedig egyetértőn bólintott.

Széles mosollyal néztem Rajmundra, aki a fűszálat lazán a szája széléhez helyezte, és rágcsálni kezdte, miközben szórakozottan a szemembe nézett.

– Megyünk pecázni, Major – közölte, mire boldogan felnevettem, és bólintottam egyet.

– Megyünk.

– Akkor ezt így mindenki elfogadja? Nincs csere, nincs visszalépés? – kérdezett körbe Vivi, aki csapatkapitányi kötelezettségeinek eleget téve meg akart bizonyosodni arról, hogy mindenkinek megfelel a döntés.

Senkinek nem volt ellenvetése, így Vivi közölte, hogy akkor elmegy felíratni a résztvevőket, és a lépcsőn lesietve elindult az étkező felé.

– Mit gondol a tanár úr? – kértem ki Tahi véleményét odalépve hozzá, és a hátamat, csakúgy, mint ő, a korlátnak támasztottam.

– Én sem döntöttem volna másképp – ismerte be, majd látva, hogy kérdőn nézek rá, rögtön megmagyarázta. – Major, te ügyes vagy, és a többéves táncos múltadból eredően kitartó és fegyelmezett is, ezért nem féltelek. Fehér meg… – akadt meg egy pillanatra Rajmundon gondolkodva. – Fehérért egy pillanatig sem aggódom. Nem nagyon ismer lehetetlent. Ha azt mondod neki, tíz perce van odaérni egy egyébként tizenöt percnyire lévő távolságból, nemcsak abban lehetsz biztos, hogy odaér, de még vesz magának egy lángost is közben… – mondta, a hasonlaton pedig akaratlanul is felnevettem, annyira stimmelt. – Bármilyen helyzetben feltalálja magát – folytatta Tahi. – Ha horgásznia kell, akkor horgászni fog, teljesen mindegy, hogy tud-e vagy sem. Maximálisan biztos vagyok benne, hogy megoldja – közölte. – Úgyhogy örülök a párosotoknak a feladaton. És micsoda szerencse, hogy a véletlennek köszönhetően ti ketten mentek… – dünnyögte cinikusan maga előtt összefont karral, én pedig követve a tekintetét, Rajmundra és Dominikra néztem, akik a kilátó közepén állva bizalmasan összemosolyogva ökölpacsit adtak egymásnak. Összehúztam a szemöldökömet.

Vajon Rajmund a véletlennek köszönhetően húzta a rövidebbet? Vagy Dominik tudta, hogy melyik az, és szemkontaktussal leadta a drótot Rajmundnak, aki ezért változtatott az eredeti elképzelésén, és döntött a másik fűszál mellett? Passz, nem tudtam rá a választ, de bárhogy is volt, én őszintén örültem annak, hogy így alakult.

– Megvagyok, Rajmund és Sára felíratva a kettőkor kezdődő feladatra – lépkedett fel Vivi a lépcsőn, miután végzett az étkezőben.

– Na, akkor – csapta össze a tenyerét Tahi. – Kicsivel több, mint két óra áll rendelkezésemre, hogy megtanítsam Majornak és Fehérnek a horgászás alapjait. Bot és felszerelés nélkül. Nagyszerű – mondta kelletlenül, és a telefonján kezdett keresgélni képeket és videókat segédanyagként.

– Várjon! – kiáltotta el magát Dominik. – A szertárban van horgászcucc.

– Ez biztos? – lepődött meg Tahi.

– Igen. Horgászbotokat biztosan láttam – közölte Dominik, és Rajmunddal együtt már indultak is érte.

Dominik nem tévedett, alig tíz perc múlva egy-egy pecabottal a kezükben tértek vissza a kilátóba, Tahi pedig átvette tőlük, és alaposan szemügyre vette, majd egy „megteszi” biccentéssel osztotta ki Rajmundnak és nekem.

– Hát akkor… kezdődjön a horgász gyorstalpaló – vakargatta meg a szakállát, mi pedig elhelyezkedtünk Rajmunddal egymás mellett, mindketten horgászbotot fogva a kezünkben, Vivi és Dominik pedig a háttérbe húzódva leültek a kilátó végébe, és kezükkel a szemüket árnyékolva figyelték a történéseket.

– Először is – lépett oda hozzám Tahi, és elvette a kezemből az imént odaadott botot. – A horgászbot részei – kezdte az elméleti ismereteket, miközben mi Rajmunddal érdeklődve hallgattuk, megpróbálva memorizálni mindent, ami elhangzik.

Fogalmunk sem volt, hogy mi lesz a konkrét feladat, így Tahi megpróbált mindenre felkészíteni minket. A horgászbot részeinek ismertetése után felsorolta a horgászat típusait, beszélt a zsinórokról, majd a gyakorlati részben dobástechnikával foglalkoztunk, ami abból állt, hogy Tahi a kilátó oldalához vezetett minket, és a hortobágyi puszta irányába lendíttette velünk újra és újra a horgászbotot, megpróbálva megtanítani nekünk a tökéletes dobótávolságot.

– Lazábban a vállat, Major, így-így, nagyon szép. Fehér, húzd vissza, próbáld újra. Ez az. Jó volt – lépkedett mögöttünk Tahi, fáradhatatlanul ismételgetve az instrukcióit, hogy mit és hogyan csináljunk.

Egészen háromnegyed kettőig gyakoroltunk, csupán annyi szünetet tartva, amíg az árnyékban tartott piros szirteses kulacsainkba beleittunk, amibe Dominik folyamatosan hozott nekünk hideg italt, hogy ne a megmelegedett langyos vizet igyuk. Ezeket a pár perces pihenőket leszámítva megállás nélkül dobáltuk a pecabotunkat, megpróbálva elsajátítani a horgászat csínját-bínját két óra alatt, víz, csali és halak nélkül. Na mire mondják, hogy nincs lehetetlen, ha nem erre?

Vivi jelezte, hogy lassan indulnunk kell, így félretámasztottam a horgászbotomat, és a topom vékony vállpántját félrehúzva ellenőriztem, mennyire kapott meg a nap. Rajmund még dobált egy-egy utolsót, amit Tahi türelmesen megvárt, aztán fogtuk a cuccainkat, és mindannyian lesétáltunk a kilátó falépcsőjén.

Átgyalogoltunk a teljesen üres játszótéren, majd a szintén kihaltnak tűnő kis házak között, és az étkező irányába igyekeztünk, miközben az égvilágon senkivel nem találkoztunk.

Merthogy két óra előtt pár perccel már minden csapat a kísérő tanárukkal együtt a főkapu előtt állt, arra várva, hogy a kiválasztott versenyzőik elindulhassanak. Az érkezésünkre többen hátrafordultak, és felmértek minket, vagyis inkább az indulóinkat. Nem volt nehéz kitalálni, kit neveztünk be, ugyanis Rajmundnál és nálam volt horgászbot.

Egyébként a szertárban lévő horgászfelszereléseket más csapatok is felfedezték, és általában annál a két tagnál volt, akiket kiválasztottak a feladatra. Az érkezésünkre a bézsek odasétáltak hozzánk, akik közül Keri és Zétény fogott egy-egy botot.

– Nahát, Sára, nálatok te vagy az egyik pecás? – lepődött meg Zétény, amikor meglátta, hogy Rajmund mellett én fogom a másik horgászbotot.

– Olyasmi – feleltem szűkszavúan.

– Na, ez meglepett – csodálkozott el.

– Miért? – kérdeztük.

– Neeem, semmi, csak úgy tippeltük, hogy nálatok az egyik résztvevő biztosan Dominik – magyarázta Andi.

– Igen. Mert hát… Ha valakiről, akkor róla el tudjuk képzelni, hogy tud halat fogni – vette át a szót Zétény.

– Akár puszta kézzel – bólogatott Laci, mire Dominik egy „mi van?” nézéssel ajándékozta meg, amit látva automatikusan behúzta a nyakát, és hátrált egy lépést.

– Hát… Nem nyert. Rajmund és én megyünk – húztam ki magam.

– Az tök jó – mosolygott Andi bátorítón, én pedig viszonoztam a mosolyt.

– Tőletek ki megy? – érdeklődtem.

– Nos, kedves Sára – vette át a szót Keri, mielőtt még Andi nyitotta volna a száját. – Szeretném bemutatni csapatunk feladatra induló két tagját, aki nem más, mint a gyerekkorától kezdve a nyarait osztrák horgásztavakon töltő Zétény, és szerény személyem, aki a virtuális horgászszimulátor családi bajnoka – mutatkozott be színpadiasan, mire mosolyogva biccentettem, és kérdőn Andira néztem, aki összefont karral állt mellettük.

– Nem viccel, ezekre tényleg büszke – sóhajtotta, aztán hozzátette: – De most először tényleg úgy néz ki, hogy van esélyünk nem majdnem kiesni, hanem egész jó helyen továbbjutni. Végre testhezállónak tűnik a feladat – mondta megkönnyebbülten.

– Hajrá! – mutattam fel a hüvelykujjamat.

– Nektek is – bólintott kedvesen.

– Így van. Mindkét csapatnak hajrá – helyeselt Keri, majd rám nézett. – Egyébként, Sára, még az előző témához… Szerintem durván szexi, ha egy csaj pecázik. Ha engem kérdezel – vigyorgott rám a szemüvege mögül.

– De nem kérdezett – reagálta le Rajmund azonnal, amin ösztönösen elmosolyodtam, a többiek pedig felröhögtek.

– Mekkora oltás – veregette meg Laci Keri vállát, aki egyetértően bólogatott. Eszébe sem volt megcáfolni.

– Idő van, kezdődik! – kiáltotta valaki a kapu elől, ahol már megkezdődött a tömörülés.

Kettő óra nulla nullakor aztán a főépület irányából feltűntek a narancssárga ruhások, mire azok a csapattagok, akik a feladatra indultak, elkezdtek búcsúzkodni a táborhelyen maradóktól és a kísérő tanáruktól.

Róbert és a szervezők egyre közelebb értek, majd átvágtak a versenyzők között, akik automatikusan folyosót nyitottak nekik a tömegben.

– Megkérném a feladatra induló versenyzőket, hogy hagyják hátra a táborban maradóknak a szertárból kihozott horgászbotokat, és mindenfajta felszerelés nélkül jöjjenek a kapuhoz – kiáltotta Róbert, mire mindenki kissé összezavarodott.

– Nem kell a pecabot? – forgatták a fejüket a versenyzők, és láttam, hogy Keri és Zétény megdöbbenve néznek össze.

– Nem kell – felelte Róbert vigyorogva.

– Mi a…? – kérdezgették egymástól többen, miközben Róbert újra, erőteljesebben elismételte, hogy a feladatra induló versenyzők álljanak a kapuhoz.

Kissé tanácstalanul fordultunk a többiekhez, majd átadtuk a horgászbotunkat Tahinak, aki mélyen beszívva a levegőt, palástolva az aggodalmát, a lehető legnyugodtabb arckifejezésével nézett ránk.

– Mindent bele, Major – buzdított, mire határozottan bólintottam, aztán Vivihez fordultam, aki szorosan átölelt.

– Hajrá, Sára, megcsinálod – mondta idegesen rágózva a fülembe, mire nevetve helyeseltem, és Dominikhoz léptem, aki kedvesen a vállamra tette a kezét, és a szemembe nézve így szólt:

– Sok sikert!

– Köszönöm – álltam a tekintetét, aztán megvártam, hogy Rajmund is elköszönjön a többiektől. Csakúgy, mint engem, Vivi őt is megölelte, és két rágólufifújás között a támogatásáról biztosította. Dominikkal összeérintette az öklét, és némán, csupán szemkontaktussal megbeszéltek valamit, aztán Tahihoz fordult. A tanár a szakállát simítgatva sóhajtott egy nagyot, majd megrázta a fejét.

– Ki ne essetek, Fehér – kérte szigorú arccal.

– Rajta vagyok a dolgon – felelte Rajmund, megpróbálva lazának tűnni, de hallhatóan bujkált egy kis idegesség a hangjában.

A kapu kinyílt, az elöl álló két világoskék lány pedig elsőként lépett ki az élménytáborból. Őket követte a szürkék két fiútagja, majd következtek a pinkek, akiktől szintén két fiú, Palkó és Tibi indultak résztvevőként.

– Várjatok! – kapott észbe Vivi. – Lemaradt a kép. Kocsisnak küldeni kell valamit az indulásotokról – vette elő sietősen a telefonját, miközben a kapun már kiment a sötétkék, a lila és a világoszöld csapat párosa is, a bézsek pedig éppen indultak.

– Piros csapat, mozgás! – hangzott fel Róbert hangja élesen.

– Egy pillanat – szólt Vivi izgatottan, és rágózva feltartotta a telefonját, mire Rajmunddal mindketten visszafordultunk, és megálltunk egy pillanatra, amíg elkészült a fotó.

– Piros csapat, ismétlem, indulás! – szólt ránk élesen Róbert.

– Jövünk már! – feleltem indulatosan. – Megvan? – kérdeztem Vivit, aki a kezével eltakarva a napsütésben a telefonja kijelzőjét, fintorogva bólintott.

– Aha, de… – hezitált. – Ez a valaha készült legkevésbé életszerű kép rólatok.

– Gondolod? – kérdeztem elnevetve magam.

– Igen – közölte. – Ezek konkrétan nem ti vagytok – jelentette ki a fotót tanulmányozva.

– Oké – vontam meg a vállamat amolyan „rajtam ne múljon” hanyagsággal, aztán a következő pillanatban Rajmund mögé lépve rátámaszkodtam a vállára, és egy „hopp” mozdulattal ráugrottam a hátára, mire rögtön kapcsolt, és röhögve megragadta a lábamat, hogy megtartson. A nyaka köré fonva a kezem én is elnevettem magam, majd Vivi felé fordultunk, aki folyamatosan vigyorogva készítette a fotókat.

– Na, ezt a párost már ismerem – bólogatott szórakozottan, és a mellette álló Dominik is nevetve figyelte a kijelzőn látottakat, Tahi pedig a fejét csóválva összefonta maga előtt a karját.

– Major, Fehér, ne etessétek a trollokat – tanácsolta, előre tudva, hogy mi vár ránk, ha Kocsis ezt a képet tölti fel a suli oldalára.

– Eszünkben sincs – vigyorogtam továbbra is Rajmund hátán csimpaszkodva.

– Piros csapat, én azt sem bánom, ha kézen állva, de tíz másodpercen belül legyetek a kapu túloldalán, különben kizárlak benneteket a versenyből! – üvöltötte el magát Róbert, mire Viviék kiabálni kezdtek, hogy „menjetek, menjetek már!”, Rajmund pedig megfordulva a kapu felé indult. Velem együtt. Merthogy még a nyakát átkarolva a hátán lógtam.

3.

A táborból kilépve aztán leugrottam Rajmundról, megigazítottam felgyűrődött pólómat, majd egymás mellett sétáltunk a parkoló irányába. Minden versenyző előttünk volt, kettesével haladtak a kitaposott úton, narancssárga ruhás szervezők kíséretében. Mögöttünk a sort Róbert zárta, aki minden alkalommal, amikor hátrapillantottam, mogorván biccentett, jelezve, hogy előre nézzek.

Rajmund monoton tempóban lépkedett mellettem a napsütésben, és napszemüveglencséje mögül figyelte a göröngyös földutat, ami egészen a parkolóig vezetett minket, ahol a már jól ismert kisbuszok várták a versenyzőket. Utolsóként érkezve mi szálltunk be legkésőbb a saját csapatunk jelzésével ellátott jármű hátuljába, elöl pedig a sofőr mellett egy szervező foglalt helyet. A járó motorú kisbusz kellemesen hűvös volt a légkonditól, ami különösen jólesett a meleg napon történő séta után.

– Jó napot – köszöntöttük a sofőrt, aki meglátva, hogy mi vagyunk azok, köszönés helyett azzal fogadott minket, hogy „nincs evés a buszban”. Azt hiszem, nem igazán sikerült jó benyomást tennünk rá az elmúlt feladatok alkalmával.

Miután biztosítottuk róla, hogy természetesen eszünkbe sem jut enni, a sofőr sebességbe tette a járművet, és utolsóként kanyarodott ki a parkolóból, Rajmund pedig a zsebében kutatva elővett egy csomag Maoamot, és bontogatni kezdte. A csomagolás zörgésére a sofőr mérgesen pillantott hátra, miközben kiértünk az üres 33-as útra, ami átszelte a Hortobágyot.

– Mi az? – kérdezte a sofőr.

– Mi? – kérdezett vissza Rajmund, a tenyerébe zárva a csomagot.

A sofőr összehúzott szemmel, amolyan „nem tetszel te nekem” pillantást mért Rajmundra, aztán, mivel ő vezetett, kénytelen volt visszafordulni és az utat nézni, így Rajmund tovább bontogatta a csomagot, a lehető leghangtalanabbul. Mosolyogva figyeltem a műveletet, majd amikor sikerült lefejteni a külső borítást, a tenyerébe vette az egyenként becsomagolt kis téglalap cukorkákat, és felém nyújtotta.

– Kérsz, Major? – suttogta.

– Milyen?

– Cseresznyés.

– Aha, köszi – bólogattam, és elvettem egyet az ötből.

A szám szélét rágva, folyamatosan a visszapillantóban nézve a sofőrt, óvatosan bontogatni kezdtem az olvadós cukrot, majd amikor sikerült kicsomagolnom, cselesen lehajoltam, mintha csak keresnék valamit, közben pedig bedobtam a számba, aztán mintha mi sem történt volna, vigyorogva néztem ki az ablakon.

A végeláthatatlan terjedelmű délibábos puszta mellett haladva a legelő állatcsordákat figyeltem, és szentül meg voltam győződve róla, hogy a horgászbot grafikájú feladatot nyilván a Hortobágyi-halastónál rendezik meg, így még a Google Mapsembe is beütöttem, a navi pedig jelezte, hogy mikor érünk oda, aztán… Aztán elhagytuk.

A cseresznyés Maoamot rágva hirtelen felegyenesedtem az ülésben, és a busz hátsó ablaka felé fordultam.

– Mi az, Major? – kérdezte Rajmund, aki félig fekve telefonozott, térdeit megtámasztva az előtte lévő ülés háttámláján.

– Elhagytuk a halastavat – jelentettem ki.

– Az egyiket – felelte Rajmund. – De van itt egy csomó – vonta meg a vállát.

– Oké – fogadtam el a választ, és visszasüppedtem az ülésembe, de azért egyszer-egyszer még gyanakodva visszanéztem a hátsó ablakon át.

– Kérsz még? – kínált meg egy újabb Maoammal.

– Köszi – vettem el a tenyeréből, majd rögtön a sajátomba zártam, amikor a sofőr mérgesen hátranézett.

Mindketten azonnal a telefonunkra meredtünk, amin egyébként pont abban a pillanatban kaptuk az értesítést. Kocsis posztolt.

Szirtes gimnázium megosztott egy bejegyzést. Most.

„Halló-halló, Szirtes Army! Újabb nap, újabb megmérettetés a hortobágyi versenyen. Csapatunk most egy horgászatra utaló feladatot kapott, iskolánk színeiben pedig ezúttal Major Sára és Fehér Rajmund indultak el, hogy helyt álljanak a nem mindennapi helyszín zavaros vizein is. Drukkoljunk együtt Sárának és Rajmundnak, hogy sikeresen teljesítsenek, bent tartva iskolánkat az IOV-on. Amint értesülök részletekről vagy eseményről, BREAKING LIVE adással jelentkezem az Instagram-oldalamon. Kövessetek ott is.

És mivel ide kapcsolódik, jelezném, lehet szavazni a storymban, hogy mit főzzek a következő KK-adásban. Nagyon izgulok az eredmény miatt, egyelőre magasan vezet a halászlé. Menjetek szavazni.

Sáráért és Rajmundért pedig szorítsunk együtt! A poszthoz feltöltöm a fotót, ami a feladatra indulásukkor készült róluk. Kocsis igazgató.”

A mellékelt fotón pedig Rajmund röhögve fogja a combomat, miközben én lehunyt szemmel nevetek a hátára ugorva, a nyaka köré fonva a karomat. Vivi nem aprózta el, brutál jó spontán képet készített rólunk. Le is mentettem gyorsan, hogy vigyem az Instámra. Közben már a kommentek ezerrel pörögtek, az otthoniak egy pillanat alatt reagáltak az olvasottakra. Vagy inkább a látottakra.

„Hajrá-Szirtes”

„Ez a Major meg a Fehér a fotón???”

„Menj már, mi ez a kép, rendesen elmosolyodtam rajta”

„Én is akarok valakivel így nevetni. LÉGYSZI”

„Én is akarok Fehér Rajmund hátára ugrani”

„Én nem csak a hátára”

„Lool”

„Lájk, ha Rajmi-army vagy”

„RIP az értesítéseidnek”

„Mennyire cuki ez a kép”

„Soha nem voltam még ennyire szingli”

„Ezt a képet látva megöleltem a szobanövényemet”

„Én felhívtam az exemet”

„Én felhívtam az exedet”

„HAHAHAHA!”

„lol”

„:DDD te barom”

„Sziasztok, miről maradtam le?”

„Sára és Rajmund fotójától mindenki magányos lett”

„Klassz. Na császtok”

„Mi a feladat?”

„Állítólag horgászás”

„Azon belül?”

„Passz. Majd biztos kiderül”

„Én egyszer fogtam egy csukát”

„Én pontyot”

„Én egy snecit”

„Jó, most kezdjétek már el légyszi felsorolni az összes nyomorult fogásotokat”

„Ok”

„Irónia volt…”

„Csak szerintem illik nagyon össze Sára és Rajmund?”

„Nem”

„Nem”

„De, csak szerinted, mert Rajmund hozzám illik!

„Hát már bocs, de a képet elnézve ezt bebuktad”

„Major Sára tud horgászni?”

„Az biztos, hogy Rajmundot kifogta…”

„Topkomment”

„Sziasztok. Rajmund és Sára együtt vannak?”

„Nézd meg ezt a képet és kérdezz más hülyeséget”

„Nincsenek együtt, miből gondoljátok?”

„Ja semmi, velem is naponta előfordul, hogy valakinek a hátán szerelmesen nevetgélek”

„Veled is? XD”

„Menj már, ettől a képtől megöleltem magam”

„Csá, jól értem, hogy Sára és Rajmi pecázni mennek?”

„Hát a képet elnézve pecázni IS”

„:D”

„Hogyhogy ők mentek a horgászós feladatra?”

„Nem tudom, én azt hittem ha botot kell fogni, oda Felcser jelentkezik elsőnek”

„Uhhh”

„Neee”

„Aztaku”

„Ember, a kommented gyilkos”

„Jézusom ez a komment…”

„De rohadékok vagytok”

„Azért ez már túlmegy a jó ízlés határán”

„Töröld ki, ez aljas”

„Minek, Kocsis úgyis bannolja”

„Csaxólok, mindjárt moderálnak…”

„És már el is tűnt a komment”

„Repült egyet a gyerek”

„Ja, Kocsis nem szarozik, mindenkit kitilt, aki sértőt ír. Főleg Felcserről”

„Miért?”

„Nem tom’, biztos fáj az igazság”

„Vagy talán Viviről vannak a legrohadékabb beszólások…”

„És? Semmi olyan nem hangzik el, ami nem igaz. Szerintem ezért gáz a kitiltás”

„Szerintem pedig egyáltalán nem. Múltbéli dolgokon lovagoltok és ízléstelen kommenteket írtok valakiről, akiről jelenleg annyi a hír, hogy egy versenyen szerepel, megjegyzem, eddig hibátlanul. Ti meg mindenféle régi felvételeket meg képeket küldözgettek róla egymásnak privátban, és LOL-oztok meg XD-ztek az ocsmány hozzászólásokra. Szóval szerintem a ti viselkedésetek még annál is szomorúbb, mint ami Felcser Vivienről kering. Neki legalább volt mersze újrakezdeni. Ti meg az ő múltjában ragadtatok. C’mon people. Get a life!”