A regény valós eseményeken, dokumentált tényeken alapul. További információkért lásd: www.berenyianna.hu.

© Berényi Anna, 2022

© Scolar Kiadó, 2022

Szerzőfotó © Wavrik Gábor

Minden jog fenntartva. A mű egyetlen részlete sem használható fel, nem tárolható és nem sokszorosítható a kiadó előzetes írásbeli engedélye nélkül.

Köszönjük, hogy a Scolar Kiadó könyvét választotta. Iratkozzon fel hírlevelünkre a www.scolar.hu honlapon, vagy keressen minket a www.facebook.com/scolarklub oldalon!

Scolar Kiadó, 2022

1016 Budapest, Piroska u. 13.

Telefon: +36 1 466 7648

scolar@scolar.hu; www.scolar.hu

Felelős kiadó: Érsek Nándor

Felelős szerkesztő: Illés Andrea

Borítóterv: Rajka Mária

Korrektor: Török Mária

ISBN 978-963-509-648-0

Az elektronikus verziót készítette az eKönyv Magyarország Kft.

www.ekonyv.hu

1838

Sándor fiam megállt a medréből kiszabadult Dunától nem messze, nézte a bömbölő, zavaros hömpölygést, a mérhetetlen erejű, határozott sodrást, ahogy az ár földszínű, sűrű, habos hullámokkal csapódik a házunk vályogfalához, eléri a nádtetőt, és minden egyes csobbanással elvisz belőle egy darabot. Egészen közel merészkedett, épp annyira közelítette meg a vizet, hogy őt ne érje el a pusztítás, de a szele és a szaga körbevette. Ott úszott el tőle pár méterre a szülői háza. A mi házunk. Szorosra húzta csontos, sovány testén a kabátját, majd eltávolodott pár lépésre, és leült a fűbe. Gondolkodott.

Az árvíz után nyoma sem maradt valaha volt békés gyermekkorának, ahogy a földön, úgy a lelkében sem. Rám, az édesanyjára nem is gondolt. Az apjára volt mérges, mint akkoriban mindig.

1825–1829

Pedig nem így indult az élete, és a miénknek sem kellett volna így alakulnia. Olyan jól éltünk! Olyan szépen! Sándor az elsőszülöttem, a nagyobbik fiam. Egészen kis korától kezdve mindig szélsőséges volt, gyakran derűs és jókedvű, nehezen visszafogható, dühös akarattal. Zuzka, a kis dajkája eleget küzdött vele.

Egyik nyáron Kiskunfélegyházán, épp tán kétéves múlhatott, szaladni már nagyon tudott, beszélni még alig, Zuzka kétségbeesetten kereste őt a kertben.

– Vicskó! Kicsi Vicskó! Merre vagy? – A lány kapkodta körbe a tekintetét, de közben rohant a mészárszék felé, mezítlába csattogott a szikkadt földön, tudta, hol kell keresnie. Csak akkor lassított le, amikor meglátta őt a kapuoszlopba kapaszkodva, mezítláb, egy szál kis fehér ingében, a mészárosoktól annyira távol, hogy mindent lásson, mindent halljon, de a veszélyen kívül maradjon. Tátott szájjal bámult. Vonzotta a képzeletét a vérszag, a fültépőn csaholó kutyák, a lendülő tagló ereje. Zuzka csendben mellé állt, megfogta a kezét, de nem húzta el, nem indultak el hazafelé. A látvány fogva tartotta őket.

Öt fekete szelindek terelte harsogó fenyegetéssel a marhákat a mészárszék felé. Azok idegesek voltak a vér szagától, hatalmas szarvaikkal a kutyák felé böködtek, de az ebek könnyedén félreugrottak és bele-belemartak az engedetlen marhák lábszárába. Megbabonázva nézték, ahogy a jóval kisebb állatok a halálba is bele tudták terelni azokat a szürke óriásokat.

Gyurka, a székálló legény begyakorlott gyorsasággal kötelet tekert a soron következő marha szarvára, majd megragadta, és a föld felé húzva leszorította az állat fejét. Ekkor az uram az állat elé lépett, hatalmasat lendített a taglón és a szarva közé ütött. Elég volt egy csapás azzal a búbos vasfejszével, az állat hang nélkül összeroskadt, csak a koponyájának reccsenését lehetett hallani. Az uram ekkor a bőrköténye zsebéből elővette a kését, és átvágta a nyaki ütőeret.

Zuzka felszisszent. Ő megszorította a lány kezét, pislogni sem bírt. A vér vályúba ömlött, melegen és habosan áradt a patak felé, émelyítő illata megtöltötte az udvart.

Az uram nehezen mozgott, talán a fáradtságtól, talán a vértől keményre száradt bőrköténye miatt. Ketten húzták félre a kivérzett állatot, majd a két hátsó lábánál elkezdték a nyúzását. Amikor annyira megnyúzták, hogy helyet csináltak a kampóknak, az uram erős csapásokkal belevágott a marha két lábába egy-egy kampót, és a székálló legényre bízta az állatot. Az felhúzta egy vastag gerendára, ahol az az irdatlan nagy test lassan himbálózott. Gyurka feladata volt hibátlanul megnyúzni az állatot. Sokat ért a bőre, nem ejthettek rajta egy véletlen vágást sem.

Aznap még két másik jószágot vágtak le, délre ott csüngött mindegyik a gerendán. Amint Gyurka elkészült egy nyúzással, az uram nekiállt a darabolásnak. Egy határozott mozdulattal felvágta a hasukat, kiömlöttek a belek, és ő kesztyűs kézzel belenyúlt a test gőzölgő belsejébe. Ekkor Zuzka összerázkódott.

– Bozse moj! Menjünk innen, Vicskó! Én ezt nem bírom nézni!

Ő ekkorra pont megunta, felpillantott dajkájának holtsápadt arcába és elmosolyodott. Fekete szemei világítottak az arcában, pedig a bőre sötét volt a sok napsütéstől. Áprilistól kezdve szinte mindig a szabadban volt, nyár elejére sült cipó lett az arca, a nyaka, csak a haja színét nem változtatta meg a nap. Az maradt fekete, mint az enyém.

Megrántotta Zuzka kezét, és ugrálva elindult a házunk felé, közben vidáman kántált.

– Bo zse moj! – Nagyot nevetett, majd újra rákezdett. – Bo zse moj! Bo zse moj! – Szavai ritmusára ugrált egyik lábáról a másikra, rángatta a dajka kezét, aki erre előbb bosszús lett, de látva a gyerek hatalmas jókedvét, elnevette magát.

Bozse moj! Ahogy azt az én fiam tudta mondani! A szájában csak úgy elolvadt a zsé hang, magyar gyerek nem tud ilyen kenyérre kenhető zsét mondani.

Estére a fehér inge poros lett, a fenekén zöld foltokkal, mert folyton beleült a papsajtba, arca csupa maszat és mosoly. Először talán ötéves korában fagyott le róla ez a mosoly, amikor ráadtuk az új zekéjét.

Pedig először örömében szólni is elfelejtett. Alig mert hozzányúlni ahhoz a gyönyörű, finom vörös bársonyhoz, nem tudta eldönteni, hogy előbb megsimogassa, vagy az aranyló gombokat vegye az ujjai közé.

– Próbáld hát fel, kisfiam! A tied! – Megfogtam, és feléje tartottam, hogy bele tudja dugni a karjait. Ekkor már nem volt óvatos, hirtelen megpördült, összehúzta magán a szárait, hol kinyújtotta a karját, hol behúzta, és úgy nézett végig magán. Aztán rájött, hogy így nem látja rendesen a kabátot, hát kibújt belőle, és alaposan megfogdosta, megforgatta, az arcához szorította.

– Bújj bele megint, hadd lássam, meddig lesz ez elég neked? – Az apja is alig bírta visszafojtani a nevetését, de közben aggódott, hogy nem túl kicsit csináltattunk-e. Volt belőle vitánk korábban, én nem akartam túl nagyot, hogy csak úgy lötyögjön rajta, de az uram meg nem akart hamar újat készíttetni.

Nem ez volt az első vitánk a kabát miatt. Mert hát minek is adtunk ki pénzt egy ilyen pazar ruhadarabra egy ötéves gyereknek? Azért, mert az apja el akarta küldeni otthonról.

– Nem jó ez a Zuzka a fiúknak, állandóan tótul beszél velük! – Az uram csak magyarul volt hajlandó itthon beszélni, a fiait is magyarnak akarta nevelni. De a családban széltében-hosszában csak tótok voltak, így a rokon lányok közül nem találtunk volna jobb cselédet.

– Iskolába megy! Ott majd tökéletesen megtanul magyarul. – Ha egyszer eldöntött valamit, az uram abból sosem visszakozott. Ötévesen iskolába?

Abban az időben sokáig imádkoztam lefekvés előtt az ágyunk előtt térdelve, addig keresgéltem valami fohászkodnivalót, amíg meg nem hallottam, hogy István végre egyenletesen lélegzik, elaludt. Így nem közeledett hozzám, mérges voltam én ahhoz, hogy örömmel tűrjem. Amikor végre én is bekászálódtam óvatosan az ágyba, akkor meg sírhattam hangtalanul kedvemre.

Hogy én elküldjem az elsőszülöttemet ilyen kicsiként egy távoli városba? Megszakadt a szívem. Apránként világosodtak meg a gondolataim, ahogy felszakadozott bennem a sírás. Iskolába megy, tanulni fog, hiszen már most látszik, hogy nagyon éles eszű. Legalább nem lesz belőle mészáros. Nem lengi majd körül a vér és a durvaság szaga. Megtanul majd szépen magyarul is, nem fognak ferdén nézni rá a kiejtése miatt. Van olyan kofa, amelyik sunyin pislog rám az a-im miatt. Hát nem tudok egy rendes magyar a-t kimondani! De majd a fiam fog. Ő majd úgy fog magyarul beszélni, mint senki más! Így aludtam el akkoriban.

Akkor adtuk rá megint azt a kabátot, amikor felpakoltuk a szekérre a ládikóját, benne minden ruhájával. Cukros vízzel szelídítettem meg kanyargó fürtjeit, kétoldalra lesimítva. Nagyon elégedett volt a kinézetével, a korai kelést sem bánta. Csak akkor meredt tágra a szeme az ijedelemtől, amikor elmondtuk neki, miért öltözött fel ilyen szépen.

– No, fiam, búcsúzz el édesanyádtól! Kecskemétre viszlek iskolába. Viczián ángyikáéknál fogsz lakni. Majd a szünetben meglátogatunk.

Kecskeméten forró zsír és kelt tészta illata töltötte be az evangélikus főgondnok házát, elnehezült tőle a levegő, csak lassan és nyugodtan lehetett lélegezni. Sándor becsukta a szemét, és a félegyházi konyhánkat látta maga előtt.

Vegyél, kis chlapec! – Hrúz Erzsike feléje nyújtotta a tálat. – Amíg forró, addig az igazi!

A lány lekvárt is kent a pampuskára, csak mosolyogjon végre az a gyerek. Az unokatestvéreket nem kellett nógatni, nyújtogatták a kezüket a tál felé. Ritkaság volt, hogy fánk kerüljön az asztalra. Az mindig a gyógyulás, a dicséret vagy a vigasztalás íze volt.

Rövid időn belül már a harmadik családnál lakott Kecskeméten, és mire idáig ért, arca beesett, étvágya elment, és mintha elfelejtett volna nevetni. Az unokahúgom a maga módján igyekezett a gondját viselni, eleinte igencsak odafigyelt rá, de hát volt elég gyerek a háznál, pár hét után már csak az ételére és a ruhájára maradt érkezése. A sok másod- és harmad-unokatestvér között egy sem akadt, aki vele egykorú lett volna, magányosan ült az iskola első padjában, mögötte mindenki nagyobb és hangosabb volt, és mindenki jobb kézzel fogta a ceruzát, hát neki is úgy kellett.

Húsvétra végre hazavittük. Azt a boldogságot! Leugrott a szekérről, repült a karomba, én csak szorítottam, és a fülemben zúgó vértől nem hallottam, ahogy ő sorolta nekem a panaszait. Pár perc után, amikor letettem a földre, végigmértem, hogy mennyit nőtt, csak utána kezdtem el figyelni a szavaira. És akkor bizony megijedtem. Alig értettem! Hát milyen nyelven beszél ez a gyerek?

– Édösanyám, hát ott a könyér sem ugyanolyan!

Az apjával összenéztünk. Az uram akkor döntötte el, hogy nem küldi vissza Kecskemétre a szünet után. Ő ebből semmit sem vett észre, mert miután körbenézett, és nem találta az ismerős utcát, az ismerős házat, az udvart, benne a nagy kőrisfával, akkor jött rá, hogy bizony nem Félegyházán vagyunk. Nem hazajött, hanem egy idegen házba. Az utcán idegen gyerekek játszottak, az öccse is akkorát nőtt, hogy meg sem ismerte. Napokig el sem mozdult a kötényem mellől. Amíg ő Kecskeméten tanult, mi Szabadszállásra költöztünk. Az uram itt is kibérelt egy mészárszéket, szépen gyarapodtunk. István egyre kevesebbet dolgozott a marhák mellett, egyre többet foglalkozott az üzlettel. Néha éreztem, hogy hiányzik neki a fizikai munka, a tagló lendülete, a döfés öröme, mert idegesebb volt akkoriban. De pénzünk egyre több lett.

1829–1837

Épp csak egy negyed fejet nőtt Szabadszálláson, meg sem melegedett alatta az iskola padja, az uram már megtalálta neki az újabb iskolát: egy gimnáziumot! Még messzebbre ment, még több ruhával a még nagyobb ládájában, egészen Sárszentlőrincig meg sem állt vele a szekér. Az uram a helyi tanítóhoz fizette be kosztra-kvártélyra, ő csak a kiváltságot, a tekintélyt látta ebben, abba nem gondolt bele, hogy így az iskola szigora minden nap hazatért a gyerekkel az otthonába.

Az egyik délután az iskola udvarán a két legmagasabb fiú birtokba vette a nyáron szépen újrarajzolt métapályát, és csapatokat szerveztek. Ő egy szempillantás alatt felmérte a helyzetet. Az egyik legvékonyabb fiú lévén, szinte biztosra vette, hogy ő lesz a maradék, akit nem akar majd senki a csapatába.

Odalépett az ütőkhöz, kiválasztott egy friss fűzfagallyból készült botot, és határozott mozdulattal megsuhintotta. A hangra egyből felkapták a fejüket a többiek. Sass István, egy feltűnően magas, tagbaszakadt fiú, az egyik csapat kapitánya azonnal rámutatott.

– Hé, te ott! Te fekete gyerek! – Maga mögé intett, ahol már ketten álltak az alakuló csapatban.

Ő úgy tett, mintha nem is érdekelné igazán, csak a legjobb ütőt szeretné kiválasztani. A fiú most hangosabban kiáltott. A hangja koránál mélyebb és erősebb volt. – Na gyere már! Ide, a csapatomba!

Kimért lassúsággal odalépett, majd magabiztosan vette a kezébe a bőrlabdát, fel-feldobta, hogy érezze a súlyát, lássa az esését. Vastag marhabőrből varrták, állatszőrrel volt kitömve és a tartósság végett alaposan körbekötözték egy vékonyabb zsineggel. Amikor rákerült a sor, a métakaró mellett kis terpeszben várta a labdát. Meglepő erővel találta el a bőrlabdát, az a többiek feje felett messze szállt, de már iramlott is utána két gyerek. Amíg megtalálták, addig ő futott körbe, olyan sebesen, hogy háromszor is hozzáért a karóhoz, mire a labda visszaért a dobóhoz. Sass Pista elégedetten vigyorgott.

Innentől kezdve megváltozott a viselkedése: társaságban hangos lett, nyílt és barátságos. Csak a szeme villogott továbbra is gyanakvóan. De nem csak a méta hozta meg az önbizalmát. Hamar kiderült, hogy mindenkinél jobban tud deákul, és gyorsabban jegyzi meg a leghosszabb verset is.

Igazi tavasz lett, mire először hívta el Sass Pistát a titkos sétái egyikére. Negyedórát gyalogoltak északnak a Sió felé, egy emelkedőhöz tartottak. Igyekeznie kellett, hogy Pista határozott, hosszú lépteit követni tudja. A tetején leülve belátták a környéket, a folyó vizéből csak a nád közötti csillogást észlelték. Elhallgattak. Körbevette őket a rovarok zümmögése és a távoli madarak rikácsolása, a friss fű illata, az alacsonyan járó nap szelíd melege. Nem kellett beszélgetniük. Itt, Pistával az oldalán újra mert csendes és elgondolkodó lenni.

Sosem felejtem el azt a csalódást, ami kiült az arcára, amikor megtudta, hogy a szünet után nem Sárszentlőrincre megy vissza, hanem Pestre visszük iskolába. Itt már én sem tudtam követni iskolái sorát. Egyikből tántorgott át a másikba. Az evangélikus gimnáziumban németül szégyenítették meg, válaszul ő magyar konoksággal nem tanult. A piaristáknál az ismeretlen liturgia értelmetlensége vette el a szorgalmát. Az iskoláival együtt a szállását is változtatta az uram, hátha egy új rokonnál szigorúbb családra talál.

1834 kora nyarán jártunk, ekkorra az uramnak több környékbeli településen is volt mészárszéke, sőt néhol kocsmája is, hát nem lepődtünk meg, amikor megállt a házunk előtt a postaszekér. De most Pestről jött a levél. István még az utcán feltépte a pecsétet. Ott álltam mellette, vártam, hogy megszólaljon, elkezdje felolvasni, de ő csak egyre szigorúbb tekintettel csendben követte a sorokat. Amikor a végére ért, a combjához csapta, és mérgesen befordult a házba, engem észre sem vett, majdnem fellökött. Úgy szaladtam utána.

– Még a héten felmegyünk Pestre! Ez így nem mehet tovább! – Csapkodta az asztalt a papirosokkal, nagyokat fújtatott, de többet nem szólt. Erre nagyon mérges lettem.

– Elárulja végre, hogy ki és mit írt? Rám nem tartozik? – Ritkán emeltem fel a hangomat, de amikor megtettem, meghallotta az uram. Most is így volt. Rám emelte a tekintetét, mint aki most vett észre, majd leeresztette a fejét, és egészen halkan szólalt meg.

– Petrovics bátya írt. Nem tanul a gyerek. Csavarog. Elküldte a tanár levelét is. Meg fog bukni, ha így folytatja.

Sándor a Medárd-napi vásár forgatagában a bábszínház előtt tátotta a száját, amikor a cseléd rátalált. Tudta, hol kell keresnie, nem először nézte megbabonázva a vásári komédiás színes, félelmetes figuráit.

– Chlapec, gyere gyorsan haza, megjöttek a szüléid!

Ő örömében elfelejtette a színház varázsát is, a cseléd előtt loholt hazafelé. A pár perces út alatt az öröm melegségébe azonban bekúszott a józan ész hűvöse is. Miért jöttek? Még nincs vége az iskolának. Miért ilyen hirtelen? Mire befordult a kapun, az ijedelem körbefonta és földre teperte a jókedvét. Széles mosollyal, de óvatosan lépett az apja felé.

– Édesa… – Elhalt a hangja, mielőtt végigmondta volna. Meglátta az uram ábrázatát. Tett egy lépést, de végül megállt jó öt méterre tőlünk, és fejet hajtott az apja előtt. Én nem bírtam tovább. Kitártam a karomat, ő pedig megkönnyebbülve szaladt oda hozzám, és szorította meg a derekamat.

– Elég legyen! – Halkan szólt az uram, de én is megijedtem. Ott a teljes család előtt szidta le. Eleinte az úton ezerszer végiggondolt mondatokat mondta, érződött, hogy sokszor megrágta magában, de ahogy a hangereje és a dühe nőtt, az indulata szétcsapta a jól megkomponált szavakat és csak ordított. Ő sokáig bírta, csak akkor sírta el magát, amikor az apja hirtelen elhallgatott, és magyarázatot várt.

Este a férfiak átmentek a kocsmába. Sokáig szótlanul itták a savanyú alföldi bort, csak a fejüket ingatták. Végül Petrovics bátya szólalt meg.

– Öcsém, hát miért nem csaptál oda annak a gyereknek egyet? Így nem ért majd a szóból!

István felkapta a fejét, és hevesen rázni kezdte.

– Nem, nem! Azt sosem! – A gondolatra, hogy kezet emeljen a fiára, elkezdett kijózanodni. – Hát én egy bikát leütök egy csapással! – A távolba meredt, úgy ingatta tovább a fejét. – Nem üthetek én meg egy gyereket.

Kezdtünk kifogyni az iskolákból. Még messzebbre kellett mennünk. Sosem felejtem el 1835 őszét. Amikor végképp kétségbeestem, akkor a Jóisten meghallgatta az imáimat. Aszódon, az új iskolájában annyi szerencse érte, mint talán életében addig sosem, és biztosan soha többé.

A két gyermekem egy hónapja sem élt Aszódon, amikor Koren István, a gimnázium tanára kukoricafosztást tartott a szérűskertjében a tanítványainak és azok szállásadóinak. A faluban sokan éltek a diákokból. A jó hírű iskola messze földről vonzotta a tanulni vágyókat, hát kellett a szállás, az ellátás. A fiaimnak egy német családot választott az uram. Remélte, hogy Pista, a kisebbik is megtanul majd ott németül.

Szép őszi nap volt, a kukorica nagy halmokban állt a kertben. Szállt a por a levegőben, a nap sárga fénnyel megvilágította, sejtelmes aranyködöt borítva a résztvevőkre. Nagy volt a hangzavar is, a gyerekeknek gyorsabban járt a szájuk, mint a kezük, de nem bánta Koren tanár úr, hiszen ez volt a célja. Meg akarta figyelni, ki mennyit változott, milyenek az újak, ki fog neki gondot okozni. A fiúk önfeledten dobálták a csuhét a halom felé, minél magasabbra, fel a levegőbe, ezzel is fokozva a port, a kiabálást és a jókedvet.

– Mondom én, felakasztották! A gigája reccsenését is hallottam! – Koren tanár úr felkapta a fejét. Ki beszél ilyenekről? Persze, hogy ő volt. Egy kisebb fiúcsapat közepén ült, beszéd közben járt a keze, a szeme körbe-körbe villogott, hogy milyen hatást ér el. Csak a tanár úrra felejtett el figyelni, akinek kezében megállt a csuma, és teljes figyelmét rá irányította.

– És hozzáértél? – Kíváncsi félelemmel kérdezgették a többiek. Faluról jött mindegyik, sosem láttak akkora várost, mint Pest, a nagyváros csodáit tátott szájjal falták. Ő csak megrántotta a vállát.

– Á, nem hagyták! De a közelébe mentem! – Minden gyereknek volt kérdése, az izgatottságtól alig bírtak. A tanár szemöldöke egyre bozontosabbra húzódott össze, de nem szólt közbe, figyelt. Lassan visszatért a kukoricához, de a fél fülét rajta tartotta. Akkor pillantott újra oda, amikor ő tótra váltott, majd a következő mondatban egy német kérdésre válaszolt, németül. Innentől kezdve inkább kíváncsiságból, mint óvatosságból hallgatta a tanár a történeteit a főváros izgalmas borzalmairól, elégedetten figyelte, ahogy úgy vált németről magyarra majd tótra, mintha három különböző anyja lett volna.

Az iskolában kiderült, hogy deákul is jól tud, a legjobban a kortársai között, és a legtetszetősebb verseket is ő farigcsálja. Megszilárdult a talaj a talpa alatt. Barátai és jó jegyei lettek, és a növésben is megeredt. Nem volt többé szüksége a rebellióra, hát mert újra csendes lenni, és az olvasás felé fordult.

Nyugalmas hetek, hónapok, évek jöttek. El sem akartam hinni. Talán az sem keserített volna el, ha tudom, hogy Sándor nem figyelt a kisöccsére, igyekezett lerázni őt a szabad idejében, hiszen más korosztály voltak, az a három év hatalmas távolságot tett közéjük. Koren tanár úr leveleiben csupa jó híreket olvastunk róluk. Mindketten a legjobb tanulók közé kerültek, ő elkezdhetett franciául is tanulni, a többi nyelvben annyira kiváló volt. A tanár úr a könyvtárat is rábízta az első syntaxista évében. Az esős-hideg hónapokat szinte végig a könyvtárban vagy a szobájában olvasással töltötte. A mesékből már kinőtt, az igazi álmodozáshoz még kicsi volt, így hát a kalandot és a csodákat kereste.

Közben itthon is csodák történtek, ha aprók is. A mészárszékeink kiválóan fialtak, a kocsmák is jól mentek. Az uram innentől kezdve inkább a pénzünkkel foglalkozott: földet vett, kölcsönöket adott, újabb befektetések után nézett. Szentül meg voltam róla győződve, hogy minket többet az életben baj nem érhet.

1837–1838

Nem úgy indult, hogy baj lesz belőle. Épp csak egy kis kellemetlenség, apró méreg. Azt vettem észre, hogy az uram pár napig idegesebb, durvább a legényeivel, szótlanabb esténként. De hamar elmúlt. Csak utólag vettem ki a beszélgetéseiből, hogy egy kölcsönét nem tudták visszafizetni, sok vesződségével járt behajtani azt. Ekkor jött a levél Aszódról. Az mindig öröm és büszkeség volt, Koren tanár úr mindig akkurátusan beszámolt a fiaink előmeneteléről, és volt miről írnia! Sándor zongoraleckéket is vett. István nem sajnálta rá a pénzt. A két fiú iskoláztatása egy kisebb vagyonba került, de ennél büszkébb nem lehetett volna az uram, hogy neki két ilyen művelt, iskolázott fia van. Örömteli várakozással ültünk le az asztalhoz, hogy István felolvassa a levelet. A köszöntés után az első mondatnál elbizonytalanodott a hangja. Szomorú tisztem beszámolni arról, hogy Sándor fia megszegte az iskolai szabályzatot, és komédiások előadását látogatta.

Három barátjával együtt céltalanul lődörgött a vásári forgatagban, élvezték a sok idegen embert, a mézeskalács illatát, a színes sátrak látványát, a portékák vonzását, és az Aszódra nem jellemző hangzavart. A Podmaniczky-kastély előtti vásártéren egy ütött-kopott, de mégis varázslatos török hadi sátor állt, vörös posztóból, rajta egy pléh félholddal. Ha elé álltak, és becsukták a szemüket, látták a janicsárokat a sátor árnyékában, hallották a közelgő magyar sereg harci zaját is. Igazából az csak a drótostót asztalától messzehangzó kalapálás zöreje volt. Egy ideig tisztes távolból követték a Podmaniczky gyerekeket, akik minden árusnál vettek valami finomságot, egy apró vásárfiát, tellett nekik bőven a mulatságra kapott húszasokból. Ők elhűlve nézték ezt a gazdagságot.

Egy idő után megunta a bárógyerekek költekezését figyelni, sokkal inkább vonzotta a jegyző szőke lányának, Emíliának elsuhanó szoknyája. A kislányt követte Zsiga barátjával együtt az árusok kavalkádja között. Nem tudta eldönteni, mi lenne a jobb: ha titokban leshetné a lányt minél hosszabban, vagy ha észrevetetné magát. Ekkor hallotta meg a színigazgató kántálását. Az esti műsorukat harangozta be. Megszorította a barátja karját.

– Erre elmegyünk! – Zsiga megrökönyödve nézett vissza rá.

– De hiszen az tilos! Benne van a szabályzatban!

Egy pillanatra elgondolkodott, majd megrántotta a vállát. – Ki fogja megtudni, hogy ott voltunk?

Este végül egyedül vegyült el a nézőközönség között. Szerencséje volt, hogy nem figyelt rá senki. Akadtak páran a tömegben, akik pontosan tudták, hogy aszódi diák nem látogathatja komédiások előadását, és ismertek is minden tanulót a városban. De mindenki a színpadot bámulta. A fáklyák sejtelmes fényében az ütött-kopott kosztümök csillogást kaptak, a díszlet színei mélységet nyertek. Magával ragadta a látvány. Végre nem csak a fejében láthatta képzelete történeteit! A közönség nagy részének szüksége volt az addig elfogyasztott borra, hogy a szerencsétlen vándorszínészekben meglássa a hősöket, neki viszont elég volt az enyhe füst a színpad fölött. Elfeledte a világot maga körött, beszippantotta egy másik élet lehetősége. Megbabonázva állt ott az előadás vége után is. Már pakoltak el a színészek, az igazgató fáradtan járkált körbe, ellenőrizte a munkálatokat. Ekkor ő gondolt egyet, és hozzálépett.

– Tekintetes uram! – Az igazgató feléje pillantott, de a figyelme nem ott járt, ujjai között számolta a bevételt. Ő közelebb lépett. – Tekintetes uram, mi kell ahhoz, hogy én is színész legyek?

A férfi keze erre megállt, jól megnézte a gyereket. Ő annyira izgatott volt, hogy a válasz hiányában tovább magyarázott:

– Be szeretnék állni a társulatba!

Az igazgató leeresztette a kezét.

– Hány éves vagy, fiam?

Itt egy pillanatra elbizonytalanodott, de kihúzta magát.

– Tizenöt leszek nemsokára.

– És színész akarsz lenni?

– Igenis, tekintetes uram!

– No, akkor előbb hozz nekem az apádtól egy beleegyező levelet és egy iskolai végbizonyítványt. – Erre visszafordult a pénzköteghez, és tovább folytatta a számolást.

Ez a válasz erősen elgondolkodtatta. Az iskolai végbizonyítvánnyal nem lesz gond, májusban megkapja, és nem is akármilyet! Kitűnőt. Az apjában viszont nem volt biztos. Talán előbb a tanár urat kellene megkérdezni. Így szerzett tudomást a tervéről a tanára, akit mélységesen lesújtott, hogy ő megszegte az iskolai szabályzatot. A tanár úr nem szeretett büntetni, a szülői kérések ellenére sem emelt kezet a gyerekekre, kukoricán is csak addig térdepeltette a renitenseket, amíg koszos nem lett a nadrágjuk, pár perc múlva fel is kelhettek, hát most is csak szóban fenyítette meg őt, és levelet írt az apjának.

Az apja azon nyomban elutazott Aszódra. A szobájából kiküldte a szobatársát, csak ketten maradtak.

Az első pofontól nem esett el, csak a falnak tántorodott. Talán, ha akkor elesik, minden másképp alakul. Hiszen tudta az uram, hogy ha az első csapástól összeesik a marha, tovább nem bántja. De most mintha felhatalmazást kapott volna még nagyobb pofonokra. Ekkor már csak a fal tartotta meg őt. A meglepetéstől, hogy ilyen megtörténhet vele, védekezni is elfelejtett. Csattantak a pofonok az arcán, majd miután befordult a fal védelmébe, a tarkója, a nyaka fogta fel apjának minden szabadon eresztett dühét. István ereiben szétfutott a méreg, az agyát is kitöltötte, megszűnt minden kapcsolat a józan esze és a karjai között. Amikor a gyerek a földre került, akkor vette elő a nádpálcát. Miközben ütötte, ahol érte, elkezdett ordítani. A suhintások ereje nem volt elegendő szelep az indulatai levezetésére, a torkából is előtört az őrjöngés.

– Majd adok én neked komédiázást!

A combján felszakadt a nadrág egy csapástól, nyomában vér serkent.

– Nem azért fizetek én vagyonokat!

A zakója is foszlani kezdett.

– Még hogy te színész legyél!

Másnap ki sem bírt kelni az ágyból. A szállásadónője azt sem tudta, hol borogassa. Egész nap a hasán feküdt, így legalább az arcát a párnájába tudta fúrni, maga sem tudta, meddig sírt. Felszakadt a lelke, kiszakadt belőle az apja. Nem volt helye ott tovább. Első nap jobban fájt neki az apja haragja, mint a sebei. Az öccse a közelébe sem mert menni. Megijedt az apjától, és megijedt a lehetőségtől, hogy a bátyja nem olyan nagyszerű fiú, mint amilyennek eddig ő látta, hiszen biztosan megérdemelte a verést.

Másnap minden porcikája sajgott, de megjelent az iskolában. Koren tanár úr elhűlve nézett a felpuffadt arcára, bicegő járására. Nem bírt neki semmit sem mondani. Vigasztalja? Hiszen ő is tehet róla, hogy eddig fajult az önállósodási próbálkozása. Ha tudta volna, másképp cselekszik? Csak a fejét ingatta, és aznap este hosszan fohászkodott a Mindenhatóhoz.

Az eset az apja elleni haragot növelte benne minden egyes újragondolt másodperccel. Tanulatlan fatuskó! Azt sem tudja, mi fán terem a művészet. Hogy éljen ő egy ilyen ember mellett? Egy ilyen embertől függve? Az önbizalma is kettéhasadt. Egyfelől megkétszerezte konokságát. Egyszer majd csak a saját lábára állhat, és akkor az apja semmit nem tehet ellene. Másfelől viszont a sebek felmarták önértékelésének vékony hámját, és újra lépten-nyomon megkérdőjelezte önmagát. Mélabússá vált, már a szép szőke lányokat sem merte megközelíteni. Az elérhetetlenség ködébe vesztek ők is, mint a színészet.

Az uram azokban a hetekben állandóan ingerült volt. Nem árulta el, mi történt pontosan Aszódon, de én sejtettem. Kerültem, ahol csak tudtam. Nem volt nehéz. Keveset volt otthon, legtöbbet a kocsmájában időzött, ott is összeszólalkozott mindenkivel, egyszer verekedésbe is bonyolódott. Így telt a tél. Majd jött 1838 márciusa, és vele az ár. Nem volt a házunk túlzottan közel a parthoz, de a Duna hatalmasra terült, és egyre csak nőtt. Egy napig reménykedtünk, hogy elkerül minket, de másnap reggel már csak magunkat tudtuk menekíteni.

Nem volt ott a fiam, nem látta ő a házunkat beleveszni a Dunába, csak elképzelte azt. Jólesett neki. Bosszúja megtermékenyítette a képzeletét, és élvezettel álmodozott a ház és az apja életének összeomlásán. Állt az iskola udvarán két fa árnyékában, kezében az otthonról kapott levél. Olvasása közben látta maga előtt a széteső életünket, és ez egy kicsit megnyugtatta a lelkét.

1838–1839

Ezekben a hetekben annyira tele volt csalódással, felháborodással és haraggal, hogy hónapokkal a verés után is túlcsordult az indulat a lelke peremén. Olyankor áradt belőle a panasz és a magányos vitatkozás. Járt a határban, kezében nádpálca, csapkodta a gazt maga körött, és csak mondta, mondta a magáét. Egyre élesebbre csiszolta, hogy mit kellett volna mondania, mit kellett volna tennie. Mit lehetett volna az apja arcába vágni, a világba belekiabálni. Mint vízben a kihűlő zsírcseppek, megaláztatásának emlékei úgy törtek a gondolatai felszínére. Hiába próbálta elkeverni a múlt eseményeit az új élményeivel, a régi sérelmek mindig különváltak, és az elméje mélyéből felszínre emelkedtek. Ilyenkor kereste a magányt, ahol kedvére beszélhetett magában hangosan, rótta a városból kivezető földutat, és indulataihoz igazította léptei ritmusát. Szavai követték gondolatai lüktetését, szabályos ütembe és sorokba álltak össze, és ez végre megnyugtatta.

Egy idő után már nemcsak arról ábrándozott, hogy az apja meggondolja magát, elé áll és bocsánatáért esedezik, hanem hogy a szép szőke Emília észreveszi mélabúját, és vigasztalni próbálja. A házi feladatul kapott versírás akkoriban témát váltott, Emíliához kanyarodtak a szavai. Jambusokban könnyebb volt megszólítani a lányt és a sorvégi rímekkel elkápráztatni őt. Az összecsillanó szavak gyöngyök voltak a sorok végén, és hát a gyöngyöket, ugye, minden lány szereti? Emília persze sosem olvasta ezeket a setesuta sorokat, de az ő versfeladatai egyre jobban sikerültek. Amikor közeledett az év vége, Koren tanár úr őt kérte fel a búcsúvers megírására.

Mi továbbra is kaptuk róla a híreket, és bár soha többé nem szólt fegyelmezetlenségről, mégsem tudtuk örömmel olvasni a beszámolókat. Túl sok volt a gondunk. Nem figyeltünk a fiainkra. Egy szűkös kis házat béreltünk a régi helyett, dohos volt és sötét, de váltig hittem, hogy csak pár hónapra szól. Az uram tudhatta, hogy ez nem így lesz.

István minden idejét lekötötte az üzlet. Volt szőleje, borkimérése, szárazmalma és több kocsmája is a mészárszékek mellett. Szinte minden este kimerülten és idegesen ért haza. Sokszor szótlanul költöttük el a vacsorát.

Egyik este a szokottnál is borúsabb volt. Végül vacsora után, egy pohár bor mellett elkezdett magában panaszkodni. Hegyezni kellett a fülemet, hogy megértsem az aggodalomtól összeakadó szavakat.

– Nincs mit tenni. Bottal üthetem a nyomát. – Néha kortyolt egyet a hígított borból, fújtatott párat, de folytatta: – Hogy én mekkora nagy marha voltam! Ide vezet, ha idegenekben bízik az ember. – Ekkor emelte rám a tekintetét. – Matulay meglopott. Eltűnt a pénzemmel együtt. – Annyira hihetetlen volt, hogy azt gondoltam, félrebeszél. – Több mint ezerötszáz forinttal lopott meg! – Fejét a tenyerébe temette, alig értettem a szavait. – Pedig nagyon kellett volna az a pénz!

Olyan hatalmas volt ez az összeg, hogy ájulás környékezett.

– De hát miért bízta rá a szabadszállási üzletet Matulayra? Ő nem család, persze, hogy becsapta!

Erre az uram kirúgta maga alól a széket, ököllel az asztalra csapott.

– Nincs akkora családunk! Sok az árendánk, sok ember kell hozzá!

Csak késő ősszel tudtam meg, hogy több kölcsöne állt kinn, amelyeket nem bírt behajtani, és bizony ő is tartozott fűnek-fának. A városnak sem bírta megfizetni a kocsmák és mészárszékek bérleti díját. Így mielőtt elindultunk volna Aszódra a fiaink évzárójára, a nagyobbiknak egyben iskolai búcsújára, István még aláírt egy kötelezvényt, elzálogosítva a teljes vagyonunkat.

Messzire szállt a hangja az aszódi vásártéren, teljes odaadással, túlzott átéléssel szavalta a saját versét. Egy pódiumon állt az iskola és a város vezetői mellett, élvezte, hogy minden tekintet rászegeződik. Kezdeti büszkeségem enyhe zavarba, majd szégyenkezésbe váltott. Magamat szégyelltem. Próbáltam én figyelni a szavaira, de azt sem tudtam néha eldönteni, hogy milyen nyelven beszél. Nem értettem. Óvatosan az uramra lestem. István szorosan összehúzott szemöldökkel nézte a fiát, arcizma sem rándult, nem tudtam eldönteni, hogy figyel-e, érti-e. A felcsattanó tapsból tudtam meg, hogy vége a költeménynek. Ő kábultan hagyta el a színpadot. A közönség előtti szereplés részegítő boldogságot kevert a vérébe, az töltötte ki egész valóját.

Az ünnepség után Koren tanár úr hosszan dicsérte a verset az uramnak, de ő meg sem hallotta a szép szavakat, csak komédiázást látott a szavalatban. A fiam is csalódott volt, hogy nem az előadását értékelte a tanára. A vers egyiknek sem volt fontos. Koren tanár úr viszont feljegyezte a búcsúkölteményt az iskola évkönyvébe, mint mindegyik korábbi elköszönő verset. Hátha egyszer valaki kíváncsi lesz majd rá. Bár eddig soha senki nem olvasta újra ezeket a sorokat.

Hogy az uram ezek után miért küldte őt továbbtanulni a selmeci líceumba, magam sem tudom. Talán bízott a jövőben, hogy van még esély megmenteni valamit a vagyonunkból. Vagy pontosan tudta, hogy már semmi esély rá, és az egyetlen sikere az életben a két fia maradt. Befizette hát őt az iskolába, bár ingyenkonyhára kellett járnia, és a szállása is nagyon szerény volt.

Az új helyén az ágyára kucorodva tartotta a könyvet az ölében, próbálta olvasni, memorizálni a sorokat, de a két fiú mellette egymást ugratta hangosan, lökdösődtek is, így az ágy is mozgott alatta. Éppen elcsendesedtek volna, amikor meghallották, hogy a kinti ajtó hatalmas dörrenéssel csukódott be. Egyből tudta, hogy még kevesebb nyugalma lesz, amíg a részeg szállásadójuk el nem alszik. Posperinyi Mihály majd keresztbe bukott a saját lábában, úgy esett be a szobába. Rádőlt a bevetetlen ágyára, és körbenézett, majd elfintorodott.

– Á, Petrovics, há’ má’ megin’ az a könyv! – Hanyatt dőlt, egy pillanatra elhallgatott, a fiúk abban reménykedtek, hogy talán el is aludt, vagy legalább elfelejtette, amibe belekezdett. A férfi felől a pálinkaszag a tehéntrágya bűzével kelt versenyre. Valahol beleléphetett. Egy félperc után megemelte a fejét. – Majd én elmagyarázom nektek! Tudok én is haxema… hexamat… hexemetarban beszélni!

Erre ő felállt, hóna alá csapta a könyvet, és kilépett a sötétbe. Inkább a magány a hidegben, mint a trágyaszagú butaság a szűk szobában. Ahogy céltalanul körözött egyre nagyobb sugárban a ház körül, az otthonára gondolt. De az számára nem ott volt, ahol mi éltünk, hanem Aszódon, Neumann-né házában. Három évet töltött ott, a leghosszabb időt, amikor volt saját ágya, amire emlékezni tudott. De oda már nincs visszatérés, új diákok vették át a helyét, most már azok otthona az a ház.

Csontig fagyott, mire visszatért a szobába. Éhes volt, de szerencsére fáradt is, talán nem lesz nehéz korgó gyomorral elaludnia. A legnagyobb ágyon elnyúlva hortyogott a szállásadójuk, a kicsi sezlonyon az egyik fiú forgolódott, az ő ágyában a társa már benne feküdt, szétterülve. Sóhajtott egyet, szelíden oldalba bökte a fiút, és fejtől-lábtól bekucorodott a takaró alá az ágy szélére. Ő volt a legvékonyabb, hát neki jutott az ágy széle.

Milyen más volt így iskolába járni! Elhanyagoltság szagát árasztotta, leckéivel elmaradt, kialvatlanul kókadozott az órákon. Ráadásul új professzort is kaptak az eddigi öreg és szelíd helyett. Az új ember vasmarokkal szorította a diákjait a tanulásra, a logikát fegyelmezéssel próbálta a fejükbe verni. Aki csak bírta, kerülte Lichard professzort, de ez neki egyik nap nem sikerült.

– Petrovics! – Ijedten állt meg, és vigyázzállásban fordult a tanára felé. – Cso je, Petrovics? Hát maga tót! Miért nem tagja a szláv önképzőkörnek? Azt hallom, hogy a Magyar Társaságba jár? Nem akarom többet ott látni! Hozzánk fog járni mostantól, értette?

Na, a professzor lehet, hogy értett a logikához és a filozófiához, de a diákok lelkére süket volt. Ő innentől kezdve még lelkesebben járt a Magyar Társaságba, szerepet vállalt felolvasásaikon, és elmerült a magyar hősök történeteiben. Az unalmas órákon zsinóros mentében feszítő huszárokat rajzolgatott a lap szélére, véletlenül sem bocskoros szlovák pásztorokat. Egyébként is, mit kezdett volna ő a szláv körben? Tótul nem jött a szájára a mély gondolat, az a gyerekkor hangja, a gyerekkor szintje volt.

Karácsonyra hazajött. Elhűlve fordult körbe az alacsony plafonú kicsi házunkban, de alig szólt, az apjára alig nézett. Mégis este gyönyörű szép gyöngybetűivel újraírta az uram kérelmét egy kis haladékra adósságai kifizetésére. Hátha ez is számít valamit.

Nem számított. Mire véget ért az első félév, kitűzték az árverést az ingóságainkra. Amikor István meglátta a bukás közeli bizonyítványát, döntött. Nem támogatta tovább, nem érdemelte meg. Persze nem is lett volna miből, de így legalább atyai büszkeségén nem esett csorba. Ő erre csak megrántotta a vállát, és széles mosollyal lépett ki a februári csillogó-csikorgó hidegbe. Annál jobb! Legalább mostantól élheti az életét úgy, ahogy ő akarja.

1839. február–május

Tizenhat évének minden romantikus reményével indult az önálló életébe, amikor Selmecen pénzzé tette az ágyneműjét és pár könyvét, majd a Pestre vezető útra lépett. Fel sem mérte, mire vállalkozik, amikor egy február végi napon gyalog nekivágott a szekérrel is három-négy napig tartó útnak. A szokatlan télvégi enyheség és a napsütés elolvasztotta aggodalmait. Ha akkor tudtam volna figyelmeztetni, utólag csak a szemembe nevetett volna. Ez az út nem tanította meg a rossz döntések következményeire. Alig sétált egy keveset, épp csak teleszívta a tüdejét a friss hegyi levegővel, bemelegedtek az izmai, szeme beitta a távoli csúcsok látványát, amikor felvette egy szekér. A diáktörténeteiért cserébe egész nap a szekéren utazhatott. Éjszakára két krajcárért ledobtak egy subát neki a kemencesutba. Melegben és kenyérszagban aludt el, királynak érezte magát a selmeci borgőzös, részeg horkantásokkal teli szobája után. Így ért el Pestre, mindig szekéren, éjszakáit fedél alatt, melegben töltve. Úgy gondolta, ennyi szerencse nem Isten kegyelme, hanem a világ rendje.

Az öreg Petrovics sógorom meg sem lepődött, amikor az ajtót nyitó cseléd válla felett meglátta a pelyhedző képét. Hallott az uram balszerencséjéről, okolta is érte, sajnálta is, de a családját megvédte. Kapott a gyerek náluk egy zugot, de dolgoznia kellett. Felajánlotta neki az öreg, hogy a kocsmájában takaríthat, de ő másra vágyott. Amióta eljött a pesti evangélikus gimnáziumból, egy hatalmas, gyönyörű kőszínház épült fel Petrovicséktól két sarokra. Kőszínház! A világ végre helyrezökkent. Ott volt, ahol lenni akart, és senki sem akadályozta meg, hogy megvalósítsa az álmait. Épp csak betöltötte a tizenhatodik évét. Már másnap kimosakodott, bekönyörögte a fehér ingét a mosásba, azt meg sem várta, hogy megszáradjon, nyirkos ingben sietett a színházba jelentkezni.

Az igazgatóig el sem jutott, a színpadmester elé vitték. Nem fogta fel a világot maga körött, nem érzett szagokat, nem hallott hangokat, csak a feladatra figyelt.

– Tekintetes uram, én színésznek szeretnék jelentkezni! – Kihúzta magát, mint iskolai felelet közben.

Az ember rápillantott, de egyből visszatért a tekintete az előtte heverő kolbászra. Egy szempillantás elég volt neki felmérni a fizikumát. Középmagas, vékony dongájú, inas gyerek, fahéjszínű bőrén pattanások és ügyetlen borotválkozás nyomai, fogsorának vonalát szétzilálta két kiugró szemfoga, ruhája rendezett, tartása merev. Egyedül a villogó tekintete nem volt átlagos. Egyáltalán nem volt színpadra való. A színpadmester teli szájjal, rágás közben válaszolt.

– Fiam, ide a legkiválóbb, tapasztalt vándorszínészeket vesszük csak fel.

Annyira meglepődött, hogy mozdulni is elfelejtett. Erre az eshetőségre nem számított. Az agya is kiürült, ott állt tovább, pisszenés és szavak nélkül. A színpadmester mordult egyet.

– Van szállásod?

Bólintott.

– Kosztod?

Erre ingatta a fejét.

A férfi megvakarta a fejét a kisujjával, vigyázva, hogy ne kenje össze a haját kolbászzsíros ujjaival.

– Na, díszletesre és kifutófiúra mindig szükség van itt. – Körbenézett, meglátott egy tébláboló alakot, és feléje kiáltott. – Jani! Gyere ide! Vidd ezt a gyereket, és mutasd körbe. Ő lesz az új kifutófiú. – Tovább nem foglalkozott vele, a nevét is Jani kérdezte meg először.

Ettől a naptól kezdve cipelte a pamlagokat és székeket a színpadra és vissza, kikészítette a kellékeket, kiszaladt a közeli kocsmába tormás kolbászért és borért a színészeknek. De leginkább csak bámult. A színfalak mögött megtalálta a legjobb helyet, ahonnan belátta az egész színpadot. Igaz, hogy csak a színészek hátát nézhette, de az arcukat maga elé képzelte. Így nézte végig a repertoárt. Ötvenhárom előadást látott, még az operákat és balettműveket is végignézte, a színpad iránti elhivatottságból. Minden gondolatát kitöltötte a vágyakozás. De nem a szépséges Hivatal Anikóban gyönyörködött, hanem a férjében, az ünnepelt hősszerelmes Lendvay Mártonban. Látta magát a színpad közepén, ahogy egyszer majd ő is kimagaslik, széles vállain feszül a kapitányi jelmez. Lendvay szabályos arcából kiviláglott tökéletes fogsora, és a női zsigereket összecsomózó baritonja betöltötte az egész nézőteret.

Esténként, ahogy ment haza, a kihalt utcákon ő is kieresztette a maga tenorját, eljátszotta a legfontosabb jeleneteket, fejből fújta a szövegeket. Ennek a próbálkozásnak csak az ablakokból rázúduló felháborodott kiabálás és pofonra vonatkozó ígéret vetett véget. Onnantól kezdve megtanult hangtalanul intonálni, csak a belső hangjaira figyelni. Így meghallotta a koponyájában képződő visszhangokat is, és egyre jobban akarata szerint hajlította csapongó gondolatait.

Egy idő után azonban feltűnt neki egy másik színész is. Egressy Gábor. Először azt hitte, több színészről van szó, és csak akkor tátotta el a száját, amikor rájött, hogy azt a sok különböző zsánerfigurát bizony ugyanaz játssza.

Egyik próba közben Egressy Gábor is felfigyelt rá, mert ő volt az egyetlen ember, aki nevetett a deákul mondott viccén. Egressy szemöldöke felszaladt, megnézte őt magának, és próba után odalépett hozzá.

– Te tudsz latinul, és közben színész akarsz lenni?

Izgalmában nem értette pontosan a kérdést.

– De hát maga is tud latinul, és színész!

A férfi végignézett rajta, egyből felmérte az alkatát, a hangját, kiálló szemfogait, és bólintott egyet.

– Ide hallgass! A színész, aki olyan, mint te, az zsánerszerepeket játszik.

Erre önkéntelenül elhúzta a száját. Egressy felnevetett.

– Ugyan már! Semmi érdekes sincs a hősszerelmesekben! Az mind ugyanolyan. Játssz egyszerű embert, az mind különleges. – A csodálkozását látva magyarázatba fogott. – Nem látod bennük a különlegeset, mi? Hát figyeld meg őket! A jó színész nagyon tud figyelni!

Ez felkeltette az érdeklődését, feszülten hallgatta Egressyt.

– Minden apró részletet meg kell figyelni egy emberen. Hogyan jár, mibe öltözik, milyen hanglejtéssel mondja a szavait. Aprólékosan megjegyzed a gesztusait, a mimikáját. Érted? Hogy majd te is tudd utánozni.

A fejében mintha fáklyát gyújtottak volna. Egressy folytatta a leckét.

– Az érzelmeire is figyelsz. Megfigyeled magadat is, amikor mérges vagy, amikor örülsz, csodálkozol, ideges vagy. Tükörbe nézel, lesed az arcodat, figyeled a gondolataidat. Aztán másokat is megfigyelsz. Verekednek a közeledben? Odamész, és lesed a mozdulataikat, a szavaikat, a lendületüket. Aztán otthon elpróbálod. Akkor jó, ha érzed magadban ugyanazt a dühöt, az ölni akarást. Érted?

Első színpadi szerepében még nem tudta alkalmazni a jó tanácsokat. Egyike volt a tömegnek. A hátsó sorban felment a pódiumra, szólnia sem kellett, csak keresztülgyalogolni a színpadon, és ennyi. Mégis kirobbanó örömmel a lelkében sétált haza. Nem a megszokott úton, az túl rövid lett volna a boldogságot kijárni magából. Bolyongott a környező utcákon, a lelkesedés gyors tempót diktált a lábainak, néha sasszé is vegyült a ritmusba. Másnap reggel meglepődve vette észre, hogy kialudta öröme nagy részét. Alig tudta magában felidézni azt a hatalmas boldogságot, amit előző este érzett. A színház felé menet az egyik kis utcában azonban újabb boldogság várta. Tizennégy pengőforint! Ott hevert a földön a nedves szalmán. Felkapta, megtapogatta. Igaz volt! Zsebre tette, és azzal a jóleső meggyőződéssel lépett tovább, hogy ez az isteni jel is azt mutatja, jó úton jár.

1839. június–augusztus

Régebben az uramnak sok irigye volt. Túl jól ment neki. Van, aki úgy tartotta, ügyes üzletember, de elbízza magát, azért neheztelt rá. Van, aki meg úgy gondolta, nem is olyan okos, csak szerencsés, és nem jár neki az a gyorsan gyarapodó vagyon. A tönkremenetelünk után ezek az emberek mind édesen elmerültek a káröröm meleg mocsarában, dagonyáztak a győztesek igazában. A káröröm akkor teljes élmény, ha párosulhat a nagylelkűség felsőbbrendű érzésével. Lám, lám, Petrovics István elbukott, ki tudja, milyen bűnökért veri most őt az Isten, de ezek a kiváló férfiak segítőkezet nyújtanak neki a szükségében, és befogadják a fiát.

Így került ő át Pestről, Petrovics nagybátyjától Ostffyasszonyfára Salkovics nagybátyjához 1839 nyarán, a színházi szünetben. Amikor az öreg Petrovics megunta, hogy mindig a színház körül ólálkodik, és biztosan nem lesz belőle rendes ember, akkor továbbküldte őt vidékre a következő rokonhoz. Salkovics Péter hatalmas nagylelkűséggel kosztot-kvártélyt adott neki, ő pedig cserében a földmérő irodáján dolgozott. A sógor krajcárokért kapott egy szorgalmas, tanult és gyors felfogású írnokot. Ennyiért más nem ment volna el neki dolgozni, de hát egy bukott ember fia örüljön, ha befogadják.

Ő szerencsére nem így élte meg a vidéken töltött nyarát. Napközben elmerült a szépírás idegnyugtató műveletében. Mindegy volt neki, hogy nem verssorokat, hanem kimért földterületek adatait véste egymás alá szép rendbe, így is, úgy is jólesett az ujjai alól kecsesen kanyarodó tinta látványa. A kötelesség, hogy nagyon figyeljen a számokra, hibát ne vétsen, megzabolázta egyébként aggasztóan szétszórt gondolatait. Amikor nagyon ráunt a csendes egyhangúságra, a mellette dolgozó öreg írnokot mindig rá tudta venni egy kis beszélgetésre a klasszikus irodalomról. Munka után a két vele egykorú unokatestvérével, a házigazda fiával, Salkovics Károllyal, és az ott nyaraló Petrich Somával kihasználták a hosszú nyári estéket, és messzire barangoltak a Rába partján.

Rendszerint addig mentek, amíg meg nem látták a napot csillanni a füzek között a talajon. Akkor tudták, hogy a folyó közelébe értek. Volt, hogy fára másztak, volt, hogy apróvadra vadásztak. Egyszer a hóna alá vette akkori kedvenc olvasmányát, egy régi történelmi munkát Magyarország dicsőséges múltjáról. Nem bánta, hogy nehéz a könyv, nem akart megválni tőle a világos órákban, mert a nagybátyja nem tűrte, ha gyertyát pazarol esténként olvasásra. Leültek egy fűz tövébe, és együtt lapozgatták a régi magyar várakról szóló leírásokat. A várvédő hősökről szóló részeket szerették legjobban. Karcsi unta meg leghamarabb, ő tenni akart végre valamit, feltápászkodott, kivette zsebéből a bicskáját, és nekiesett a part menti nádnak, amíg a másik kettő folytatta a felolvasást.

Ő egyszer csak a fa törzsének dőlt, és eltúlzott szomorúsággal a távolba meredt.

– Annyira kár, hogy ma már nem lehet az ellenséggel harcolni!

Soma felpillantott a könyvből.

– Miért ne lehetne?

Értetlenül nézett rá.

– Mert a törököt már kiűztük. Napóleon is meghalt. Ki ellen akarsz te most harcolni?

Soma megrántotta a vállát, végül is, tényleg nem volt már török az országban. Erre az eszmecserére Karcsi is melléjük lépett. Megsuhintotta a nádpálcát, amit az imént vágott le magának.

– Tényleg nagy kár, hogy nincs itt az ellenség. Pedig móresre tanítanám! – Ezzel Karcsi elkezdett szélsebesen kaszabolni a pálcával a levegőben, Somának a fejét is el kellett kapnia, nehogy kapjon a lelkesedésből egy kis ízelítőt.

Ekkor a szemében felismerés csillant.

– De a hazáért mindig lehet harcolni!

A két fiú feléje fordult, tekintetük értetlen maradt.

– A hazáért? – Bizonytalanul ismételgették. – A hazáért, ja, a hazáért.

Erre felpattant, kikapta Karcsi kezéből a nádpálcát. Szinte kiabált.

– A hazáért meg a szabadságért! – Támadó pózba vágta magát, karját előreszegezve a nádkarddal.

Soma is felpattant, Karcsi nekiesett még két nádszálnak, közben kiabáltak.

– A hazáért! A szabadságért!

Mindegyikük kezébe került egy-egy nádkard, elkezdték csépelni egymást, ugráltak összevissza, csattogtak a pálcák, ők közben önfeledten kiabáltak.

– Pusztulj, büdös labanc!

– Nem vagyok én labanc! Te vagy a labanc!

– Te vagy a labanc! Meg a török is!

Nem szégyellték, hogy gyerekesen viselkednek, akkorákat nevettek, hogy zengett tőlük a nádas.

Az egyetlen hely, ahol igazán unta magát, a templom volt. Szinte el sem merem mondani, de úgy tűnt nekem, nem érezte lelkében a Mindenható jelenlétét. Úgy élte az életét, mintha rá nem lenne hatással az Úristen. Persze, ekkor gyerek volt még, az esze máshol járt.

Ostffyasszonyfán nem volt evangélikus templom, hát a szomszéd faluba, Csöngére jártak át a felnőttek szekéren, a gyerekek gyalog mellettük. Az első istentiszteleten kezdődött a fordulat, ami újra megváltoztatta a sorsát, és amiből most sem tanult. Alig kezdődött el a szertartás, ő egyből fészkelődött, forgatta a fejét. Általában jól tűrte az unatkozást, mert eljátszott a fejében mindenféle gondolattal, szavakkal és ritmusokkal, de a lelkész beszéde minduntalan belenyúlt a töprengéseibe, és összekavarta mintába szövődő gondolatait, hát hamar feladta, és csak mocorgott a padban. Talán annak zajára vagy szintén unatkozásból az első sorok egyikéből hátrafordult egy leány. A legszebb lány a környéken. A világszép Tóth Róza, a csöngei földbirtokos leánya. Biztosra vette, hogy a tekintetük összeakadt egy pillanatra. Ettől az idő megállt, a világ pördült egyet a templom körül, és a bordái mögött valami teljesen új dolog ébredt. Ettől kezdve a gondolatait nem tudta semmilyen lelkész összezavarni, megtette azt Róza bájos arca.

Róza a kicsi Salkovics fiúk keresztanyja volt, így két hét múlva az egész família látogatóba ment a csöngei nemesi kúriába. Ő addig intézkedett, míg neki is megengedték, hogy felkapaszkodjon a szekérre, nehogy poros lábbeliben érkezzen meg a leány elé. Tóthéknál viszont nagy csalódás érte. Külön szobába kísérték a hölgyeket. Épp csak az ajtóból vethetett egy futó pillantást a leányra. Egy órán keresztül szenvedett, az elkeseredés hidege járta át a testét, nem követte a beszélgetést, körül sem nézett a házban, pedig ritkán járt nemesek között, még ha csak kisnemesek jutottak is Csöngének. Végre szétnyitották a szalon ajtaját, és a zongora köré odagyűlt a teljes háznép. Innentől le sem vette a szemét a lányról, persze így tett a többi fiatalember is. A leány viszont begyakorlott kecsességgel nézett el mindannyiuk feje felett. Többen váltották egymást a zongoránál, hamar kiderült, hogy nem kellett nagy tálentum ahhoz, hogy valaki lehetőséget kapjon a billentyűknél.

Ő villámgyorsan felidézte magában a legutolsó művet, amit Aszódon Koren tanár úr tanított neki, és oldalba bökte Somát.

– Te, ugye ismered a Vadrózsát Schuberttől?

Soma értetlenül nézett rá.

– Persze, hát azt mindenki ismeri.

Csak ennyi kellett neki. Megfogta az unokatestvére karját, felrántotta a székéről, és húzta is magával a hangszer felé. Menet közben odasúgta neki:

– Te énekelsz.

Soma majdnem elájult. Ő intett neki, hogy mikor kezdjen. Az első hangok érdesen törtek fel Soma torkából, de szerencsére egész jó énekhangja volt, így nem lett nagy szégyen a bátorságukból. Annyira koncentráltak az előadásra, hogy elkerülte a figyelmüket, hogy Róza időközben kisietett a szalonból.

A nyár további napjai ugyanúgy teltek, munkával, álmodozással a Rába partján, de az álmait most nem a hősiesség, hanem a szerelem töltötte ki. A vízparti hosszú séták során rímekbe állt benne az érzelem, és a házigazdai tiltás ellenére éjszaka gyertyapazarlás árán is papírra vetette lelke megmagyarázhatatlan hajtásait.

A versek csak gyűltek, de alkalom nem adódott, hogy a lány közelébe juthasson, nemhogy beszédbe elegyedjék vele. Az augusztus is a végével fenyegette a vakációzó fiúkat, amikor végre újra meghívást kaptak a csöngei kúriára. Ő a belső zsebébe hajtogatta ritmusokba szedett vallomásait. Egész este az alkalmat leste, ami persze elkerülte őt. Pontosan tudták a Tóth szülők, hogy leányuk törökméz a sok körülötte legyeskedő fiatalember számára, esélyt sem adtak a kéretlen udvarlóknak.

A kétségbeesés kerülgette. Ha most nem sikerül felhívnia magára Róza figyelmét, élete szerelmét veszítheti el. Komolyan így gondolta. Ezért követte el azt a mérhetetlen ostobaságot, hogy a verseivel telerótt papirosokat a zongora tetején hagyta. Hiszen minden szív meglágyul majd azokat olvasva, ugye? De nem az atyai szív!

Tóth Ferenc szűkszavú levélben kérte az eltávolítását a lánya környezetéből. Salkovics sógorom elgondolkodott a levélen, majd szélesen elmosolyodott. Kapóra jött ez neki. Lett indoka megtagadni az eltartás és a taníttatás költségeit az unokaöccsétől.