részlet

Corvina

© Verlag C. H. Beck oHG München, 2023

A fordítás alapjául szolgáló kiadás:
Uwe Neumahr: Das Schloss der Schriftsteller. Nürnberg '46. Treffen am Abgrund. Verlag C. H. Beck, München, 2023

Hungarian translation © Kurdi Imre, 2024

A könyv a Goethe Intézet támogatásával jelenik meg.

Borító- és könyvterv: Karcagi Klára

Kiadja 2024-ben a Corvina Kiadó Kft., az 1795-ben alapított Magyar Könyvkiadók és Könyvterjesztők Egyesülésének tagja.

ISBN 978 963 13 6998 4

Elektronikus változat:
eKönyv Magyarország Kft.
www.ekonyv.hu
Készítette Ambrose Montanus

Tartalom

Előszó

Sajtótábor a ceruzakastélyban

Amerikai vereségek, avagy John Dos Passos melankóliája

Katharina grófnő és Rudolf Diels, a Gestapo főnöke

Erich Kästner megszegett ígérete

Erika Mann, az ő „szeretnivaló bolondja” és egy kínos viszontlátás

William Shirer és a derék német tábornok

Alfred Döblin és a megtévesztés: A Faber-Castell-kastély állítólagos vendégeiről

Provokatív kritika: Janet Flanner Hermann Göring kihallgatásán

Sztálinizmus franciásan: Elsa Triolet

Willy Brandt, Markus Wolf és a katyni tömeggyilkosság

Szerelmi bonyodalmak: Rebecca West és a bíró

Martha Gellhorn, Hemingway árnyéka és a Dachau-sokk

Aki a festészethez menekült az iszonyat elől: Wolfgang Hildesheimer és a bevetési csoportok pere

Utószó helyett: Golo Mann erőfeszítései az elítélt Rudolf Heß érdekében

Jegyzetek

Irodalomjegyzék

Képek forrása

Név- és tárgymutató

Előszó

Hsziao Csien igencsak meglepődött 1945 októberében, amikor megérkezett a romokban heverő Nürnbergbe, mert ez a város – egyetlenként az európai városok közül – Pekingre emlékeztette. Nemcsak a régi városfalak, nemcsak a kanyargó folyó és a szomorúfüzek, hanem a helyből áradó nyugalom miatt is. Hsziao Csien (1910–1999), II. világháborús kínai haditudósító a brit hadsereggel együtt lépte át a Rajnát, és 1945 őszén, a megszállt Berlinből érkezett Nürnbergbe. Tudott az egykori birodalmi város turisztikai jelentőségéről, de amint 1945. október 9-én kelt riportjában írta, „manapság nem kulturális vagy történelmi látnivalók vonzzák Nürnbergbe a turistákat (azok amúgy is romokban hevernek), és nem is a híres-nevezetes nürnbergi mézeskalács. Ma azért irányul Nürnbergre az egész világ figyelme, mert itt áll bíróság elé a náci rezsim huszonhárom fő bűnöse. […] Hatalmas esemény ez.”1

Az, amit Hsziao Csien „hatalmas eseménynek” nevezett a kínai olvasóközönségnek szánt bevezetőjében, a minden képzeletet felülmúló rémtettekre adott nemzetközi válasz volt: a legfőbb német háborús bűnösök nürnbergi pere, a megérdemelt bűnhődés pillanata. Világszerte kíváncsian várták az emberek, hogy lehulljon végre a lepel a nemzetiszocialista diktatúra vezetőinek arcáról. A megfigyelők egy része a modern nemzetközi büntetőjog megalapozásának tekintette ezt a pert, amelyet a prominens náci vezetők jelenléte a tárgyalóteremben, a négy győztes hatalom égisze alatt megrendezett tárgyalás jogi újdonsága, továbbá a Németországra, erre a sokak szemében titokzatos birodalomra irányuló kíváncsiság tényleg jelentős eseménnyé avatott. Így aztán rengeteg újságíró érkezett Nürnbergbe, köztük egyetlen kínaiként Hsziao Csien, a kínai írószövetség későbbi elnöke. A tudósítók feladata pedig az volt, hogy ablakot nyissanak egy elszigetelt enklávéra, és lehetővé tegyék a külvilág számára az események nyomon követését.

Több száz tudósító elhelyezésére alkalmas sajtótáborra volt tehát szüksége az amerikai megszálló hatóságnak, csakhogy egyáltalán nem volt könnyű ilyen épületet találni Nürnbergben, amelyet jó néhány bombatámadás ért a II. világháború alatt. Így aztán végül a közeli Steinre esett a választás: itt, a Faber-Castell írószergyártó dinasztia elkobzott kastélyában, egy várszerű, a historicizmus stílusjegyeit magán viselő, a háborút szinte sértetlenül átvészelt épületegyüttesben rendezték be a nemzetközi press campet. A Faber-kastély néven is emlegetett sajtótábor nem csupán szállása, hanem egyszersmind munkahelye is volt a tudósítóknak,2 akik részben tízágyas szobákban laktak, és szeizmográf módjára regisztrálták a történéseket, miközben a mindössze néhány kilométernyire fekvő Nürnbergben többek között Göring és Ribbentrop, Streicher és Heß várta cellájában a nemzetközi katonai törvényszék ítéletét.

A korszak legfontosabb újságírói és legismertebb írói érkeztek Nürnbergbe, hogy újságokat, hírügynökségeket és rádióállomásokat tudósítsanak a tárgyalásokról. A névsorban az akkori sajtó és irodalmi élet legnagyobbjai bukkannak fel: olyan hírességek, mint Erika Mann, Erich Kästner, John Dos Passos, Ilja Ehrenburg, Elsa Triolet, Rebecca West és Martha Gellhorn, de sokan jelen voltak azok közül az egyelőre még ismeretlenek közül is, akik később tettek csak szert irodalmi, mediális vagy politikai hírnévre. Ez utóbbiak közé tartozik Wolfgang Hildesheimer, aki tolmácsként dolgozott Nürnbergben a mellékperek során, a Paraguay legjelentősebb írójaként számon tartott Augusto Roa Bastos, Robert Jungk, az „alternatív Nobel-díjas” jövőkutató, Walter Cronkite, az amerikai tévés legenda, továbbá az Egyesült Államokban a 20. század legbefolyásosabb politikai publicistájaként számon tartott Walter Lippmann. Nem is szólva Willy Brandtról, a későbbi német kancellárról, vagy Markus Wolfról, továbbá olyan szerzőkről, mint Joseph Kessel, Peter de Mendelssohn és Gregor von Rezzori. Valószínűleg mindmáig nem akadt újabb példa arra, hogy annyi híres író időzött volna egy fedél alatt a világ minden szegletéből, mint ezen a „nulladik órán” a Faber-Castell-kastélyban, ahol randevút adott egymásnak a világirodalom és a világtörténelem. Egykori emigránsok vagy belső emigránsok találkoztak itt sokat tapasztalt frontharcosokkal, ellenállók a holokauszt túlélőivel, kommunisták a nyugati médiakonszernek munkatársaival, haditudósítók extravagáns sztárriporterekkel. És mindannyian arra a kérdésre keresték a választ, hogy miként történhetett meg ez a katasztrófa, hogy milyen emberek valójában, és mit fognak felhozni mentségükre a vádlottak.

A Steinben berendezett press camp, ahol a szó legszorosabb értelmében történelmet írtak, az ellentmondások helye volt. Erika Mann, hivatalosan amerikai katona, partnerével, egy amerikai újságírónővel lakott együtt a sajtótáborban, pedig a homoszexuális kapcsolatokat tiltotta a hadsereg. Willy Brandt, akkoriban a skandináv munkássajtó tudósítója, itt találkozott először Markus Wolffal, az NDK külföldi hírszerzőszolgálatának későbbi főnökével, akinek a kancellári hivatalba telepített kémje majdani bukását okozta. Ray D’Addariót, az amerikai fotós haditudósítót, aki legendás felvételeket készített a perről, és egészen 1949-ig Nürnbergben dolgozott, Hitler háztartásának egykori főnöke szolgálta ki a kastélyban megtartott esküvőjén. Amint a Der Spiegel 1948-ban megírta, Arthur Kannenberget, aki Hitler háztartását vezette a Birodalmi Kancellárián, nácitlanítása után konyhafőnökként alkalmazták a Faber-Castell-kastélyban. Egyik ismerőse olyannyira irigyelte a Hitlert nem egyszer tangóharmonikázással és énekléssel is szórakoztató férfit, hogy az alábbi himnikus költeményt intézte hozzá még a háború előtt: „Was wenigen Sterblichen ist beschieden, / was der sehnlichste Wunsch von Millionen ist, / dieses große Glück hast du hienieden, / der Du alltäglich um Ihn bist.”i3 De – Wolfgang Wagner gúnyos elnevezésével élve – „Hitler harmonikás udvari bolondjának”4 most már nem a „Führer” udvartartásában, hanem a nemzetközi sajtó képviselői előtt kellett helytállnia.

Az 1949-ig, azaz a nürnbergi mellékperek végéig üzemeltetett press camp nemcsak a lázas újságírói ténykedés színhelye volt, hanem a művészi kreativitásé is. Számtalan újságcikk, a perről szóló riport és rádiótudósítás mellett születtek itt rajzok, karikatúrák, regények és elbeszélések is. Itt, a sajtótáborban írta meg Borisz Polevoj az Egy igaz ember című regényt, Szergej Prokofjev szerint „az utóbbi idők legintenzívebb irodalmi élményét”, amelyből Egy igaz ember története címmel operát alkotott a zeneszerző. Az eredetileg képzőművésznek készülő Wolfgang Hildesheimer pedig absztrakt festményeken dolgozott a kastélyban.

Amint a Pravda egyik tudósítója a naplójában megjegyezte, sajátos szokások és rituálék alakultak ki a globális szálláson, ahol már pusztán a zsúfoltság miatt is rendkívüli feszültségeket éltek meg a tudósítók. Mivel kemény konkurenciaharc folyt, kiváltképp az amerikai újságírók között, egyik pillanatról a másikra elkeseredett ellenségekké válhattak a reggelinél még barátságosan társalgó riporterek. Sokan vadásztak exkluzív történetekre, hogy ők prezentálhassák az aznapi szenzációt. Számolatlanul kapta az interjúfelkéréseket Emmy Göring, Hermann Göring felesége, és tolakodó lesifotósok követték a vádlottak családtagjait. Az AP hírügynökség egyik felvételén Wes Gallagher újságíró látható, amint közvetlenül az ítélethirdetés után kirohan a tárgyalóteremből, hogy elsőként juthasson tengerentúli telefonvonalhoz. A versenykényszer pedig végső soron nemegyszer erős túlzásokhoz vezetett a tudósításokban, és újra meg újra nyilvánosságra kerültek átlátszóan propagandisztikus vagy éppen a példányszámok növelését célzó álhírek. Azt a látszatot keltette írásaiban még maga az álnéven a francia megszálló hatóság számára tudósításokat készítő Alfred Döblin is, mintha személyesen jelen lett volna a tárgyalóteremben, pedig 1945/46 folyamán egyáltalán nem is járt Nürnbergben.

Az intenzív nemzetközi figyelmet kiváltó esemény a városba vonzotta persze az anglo-amerikai médiavállalatok nagy pénzt szimatoló vezetőit is. Néha ők is a sajtótáborban költötték el a vacsorájukat, miután előzőleg védenceik memoárjainak jogairól tárgyaltak a háborús bűnösök ügyvédeivel.

A nagyhatalmak egymás közötti bizalmatlansága és a kezdődő hidegháború következtében alig kerülhettek közel egymáshoz a press campben lakó szovjet és nyugati tudósítók. Kiváltképp Moszkva fogta szigorúan a gyeplőt. A Nürnbergbe akkreditált szovjet tudósítók számára szigorú viselkedési normákat írtak elő, és ezek megszegése könnyen feljelentéshez vezethetett. A legapróbb kihágás vagy egyetlen rossz szó alapot szolgáltathatott az azonnali hazarendelésre, és véget vethetett az illető karrierjének, sőt maga után vonhatta akár a családtagokkal szemben foganatosított megtorlást is.

A per résztvevői napközben a vádlottak minden képzeletet felülmúló rémtetteivel, a koncentrációs táborokban vagy tömeges kivégzések alkalmával készített fényképekkel, illetve a túlélő áldozatok vallomásaival szembesültek a bíróságon. Így aztán esténként sokan az alkoholhoz menekültek, késő éjszakára pedig átszakadt minden gát, és megkezdődött a tánc. „Úgy vedelnek az amerikaiak, mintha ezért fizetnék őket – jegyezte meg Wolfgang Hildesheimer –, és nem egyet hazaküldtek már közülük delirium tremens miatt. Egyébként prűdek, barátságosak és tudatlanok.”5

Az interkulturális együttélés lehetősége és kényszere folytán egyfajta társadalmi kísérletként, szociális tesztként is felfogható a press camp, amely sok tekintetben túlmutatott a korabeli viszonyokon: egyrészt a szabad sajtó ideálját, a sajtószabadság gyakorlatát mutatta fel a megszállt Németországnak, legalábbis ami a nyugati médiumokat illeti; másrészt pedig az emancipáció tekintetében is messze a náci ideológiával átitatott ország előtt járt. Alfred Rosenberg, a vádlottak egyike „a nőknek a női emancipációtól való emancipációját” követelte a nemzetiszocialista ideológia egyik alapvetésének számító, Der Mythus des 20. Jahrhunderts (A 20. század mítosza ) című könyvében. És a nemzetiszocialista diktatúra csakugyan egyfajta patriarchális rend bevezetésére törekedett, lényegében az anyaságra korlátozva a nők szerepét, és háttérbe szorítva életükben az önálló munkavállalást. Bizonyára már csak ezért is bosszantotta Rosenberget és vádlott-társait a női tudósítók tömeges jelenléte a tárgyalóteremben. Míg a német sajtókamara tagjai között 1944-ben mindössze tizenhárom százalékra rúgott a nők aránya, és az említett tizenhárom százaléknyi nő túlnyomó többsége is folyóiratoknál, nem pedig politikai újságíróként tevékenykedett,6 addig a press camp lakói között lényegesen magasabb volt ez az arány. Jóllehet túlzás lenne a sajtótábort az egyenjogúság helyének nevezni, a valós helyzet mégis megközelítette ezt az ideált. Az újságírónőket külön épületben, a kastély parkjában álló villában helyezték el. A New York Times egyszerre két női tudósítót delegált Nürnbergbe, Kathleen McLaughlint és a Pulitzer-díjas Anne O’Hare McCormickot; Tullia Zevi, az olaszországi zsidó hitközség későbbi elnöke a Religious News Service számára tudósított; és velük együtt itt dolgozott számos olyan kiválóság, mint – többek között – Rebecca West, Nora Waln, Matha Gellhorn, Dominique Desanti, Janet Flanner és Erika Mann.

A nők figyelme azonban nem korlátozódott a politikára, hanem felvetettek feminista témákat is, többek között szóvá tették azt, hogy a per kizárólag a férfiak ügye volt. „Egyetlen nő sem került a vádlottak padjára. Talán ezért nem akadt nő a bírák között sem? De hát nem kellett volna éppen itt képviseltetniük magukat a nőknek is? Nem úgy lett volna méltányos, hogy szót kapjanak ők is, ha a nürnbergi perek eredménye tényleg alapvetően befolyásolja Európa jövőjét?”, tette fel a kérdést Victoria Ocampo, az argentin írónő.7

Nürnberg Németország további sorsát meghatározó hely volt a perek idején, és a krónikák szerzőinek többsége – férfiak és nők egyaránt – a steini médiaközpontban lakott. A krónikások pedig nemcsak a perről, hanem emellett kortörténeti és társadalompolitikai témákról, továbbá egyéni sorsokról, sőt olykor szóbeszédekről és pletykákról is beszámoltak. A sajtótábor, ez a nürnbergi makrokozmoszon belül létrejött sajátos mikrokozmosz ma megragadható keretet szolgáltat ahhoz, hogy szoros összefüggésben láttassuk a kortörténetet, az irodalomtörténetet és a személyes sorsokat. Ez az első olyan könyv, amely részletesen felidézi a helynek és lakóinak történetét. Steffen Radlmaier, a Nürnberger Nachrichten tárcarovatának vezetője Das Bleistiftschloss als Press Camp (A ceruzakastély mint sajtótábor) címmel ötvenoldalas brosúrát szerkesztett a perek kezdetének 70. évfordulójára. A számos képpel illusztrált kötet megjelenésének apropóját egy, a Faber-kastélyban rendezett kiállítás szolgáltatta. Jelen kötet sokat köszönhet Radlmaier úttörő munkájának, kiváltképp a nemzetközi tudósítók perbeszámolóit tartalmazó, ugyancsak általa szerkesztett antológiának.8 Ezekből kiindulva végezte átfogó kutatásait a szerző, új forrásokat is feltárva különféle archívumokban. Különösen tartalmas forrásnak bizonyultak Ernest Cecil Deane-nek, a press camp és a bíróság összekötőtisztjének mindeddig publikálatlan levelei, továbbá Erika Mann, Peter de Mendelssohn és William Stricker levelezése, illetve hagyatéka.

A sajtótábor történetét bemutató bevezető esszé után jelen kötet elsősorban a Faber-kastély prominens lakóira koncentrál, John Dos Passostól és Erich Kästnertől kezdve Willy Brandton és Martha Gellhornon át Golo Mannig. Az említett prominens táborlakók egyike áll a könyv minden egyes fejezetének középpontjában. Kik voltak ők, mielőtt Nürnbergbe érkeztek? Meghatározó élmény volt-e számukra az itt-tartózkodás? Hogyan élték meg a pert? Hiszen egyiküket sem hagyta hidegen a bíróság előtt feltárt iszonyat, sem a romokban heverő város. Akadtak olyan tudósítók, akik maguk kérték hazarendelésüket, mert egyszerűen nem bírták tovább. Az pedig, hogy az öregedő Wolfgang Hildesheimer világszemlélete egyre apokaliptikusabbá vált, egyik kollégája szerint nagyrészt a nürnbergi tapasztalatok számlájára írható. Erika Mann amerikai szeretője azonban, aki ugyancsak tudósított a tárgyalóteremből, a városban maradt a perek után, és ellenezte mind a halálbüntetést, mind pedig azt, hogy – miként a nürnbergi perek során – a győztesek bíráskodjanak a legyőzöttek felett.

A nürnbergi perek megváltoztatták azokat az embereket, akik közelről nyomon követték őket, és ezzel együtt megváltozott egyes tudósítók stílusa is. Janet Flanner például, akinek elmés, csattanós következtetéseken alapuló stílusát, az úgynevezett Flanner touch-t sokan kedvelték, másképp írt Nürnbergben, mert nyelvi humorral és szarkazmussal képtelen volt érzékeltetni az elkövetett bűnök dimenzióját. Erich Kästner pedig, akinek azelőtt soha nem esett nehezére az írás, most, a koncentrációs táborokról szóló dokumentumfilm megtekintése után nem bírt „összefüggő cikket írni erről a minden képzeletet felülmúló, pokoli tébolyról”. Az írók kastélya ezért a nyelv elégtelenségéről és az irodalomnak a kimondhatatlannal vívott küzdelméről is szól.

A könyv főszereplője és „rendezője” mindazonáltal maga a nürnbergi per. Az egyes fejezetek dramaturgiája a per eseményeinek kronológiájához igazodik: 1945 novemberével, a legfőbb háborús bűnösök perének nyitányával kezdődik (John Dos Passos), és Göring kihallgatásán (Janet Flanner), majd az 1946. őszi ítélethirdetésen (Martha Gellhorn) át jut el az 1947-es mellékperekig (Wolfgang Hildesheimer). Kiegészíti az összképet a kastélyt birtokló grófi család bemutatása, és végül a Rudolf Heßnek a spandaui katonai börtönből való szabadon bocsátását szorgalmazó Golo Mannról szóló fejezet. Így lesz ez a kötet, reményeim szerint, egyszerre a per irodalmi krónikája és a kastélyban elszállásolt híres tudósítók kollektív életrajza.

Sajtótábor a ceruzakastélyban

„De hát a sajtótábor már csak ilyen, vagy nagyon izgalmas, vagy nagyon unalmas, ritkán leledzik a két véglet között.”

Ernest Cecil Deane levele feleségéhez, Loishoz,
1945. október 9.

1945 novemberében Nürnbergre figyelt az egész világ. Itt vonták felelősségre – első ízben az emberiség története során – egy bűnös rezsim politikai és katonai vezetőit. És a per lebonyolításában főszerepet vállaló amerikaiak kifejezett óhaja az volt, hogy a jogállam győzedelmeskedjék a bosszúvágy felett. Az Igazságügyi Palotában 1945. november 20-tól 1946. október 1-jéig ülésező nemzetközi katonai törvényszék a nemzetiszocialista államapparátus vezető tisztségviselői felett ítélkezett. Huszonegyet állítottak közülük az esküdtbíróság elé, Martin Bormann ügyét pedig a vádlott távollétében tárgyalták. A Gustav Krupp von Bohlen und Halbach ellen kezdeményezett eljárást megszüntették, mert a vádlott alkalmatlan volt a tárgyalásra; Robert Ley, a Német Munkafront vezetője még a tárgyalás kezdete előtt – egy rongydarabokból sodort kötéllel – felakasztotta magát a cellájában. A vádlottak padján tehát – az aktákban használatos megnevezés szerint – „Göring és társai” ültek. A legfőbb felelős, Adolf Hitler két legfontosabb tettestársával, Joseph Goebbelsszel és Heinrich Himmlerrel együtt öngyilkosságba menekült a felelősségre vonás elől.

Azért helyezték át Nürnbergbe az 1945. október 18-án Berlinben megkezdett pert, mert az amerikaiak ragaszkodtak ahhoz, hogy a tárgyalásokra az ő megszállási övezetükben kerüljön sor. A frankföldi város, ahol a voltaképpeni bírósági tárgyalás megkezdődött, mind gyakorlati szempontból, mind pedig szimbolikus vonatkozásai okán jó választásnak bizonyult. A Fürther Straßén álló Igazságügyi Palota 1916-ban átadott, terjedelmes épületegyüttese nem szenvedett számottevő háborús károkat, és tartozott hozzá börtön is. A döntő érv azonban Nürnberg kétes nemzetközi hírnevéből fakadt: itt tartotta ugyanis Hitler a náci párt kongresszusait, és itt fogadták el a legkegyetlenebb, legembertelenebb náci törvényeket, az úgynevezett nürnbergi törvényeket „a német vér és a német becsület védelmében”. Különös jelentőséggel bírt tehát az a tény, hogy éppen a frankföldi metropoliszban mondtak ítéletet a legfőbb felelősök felett. Nürnbergben nem szovjet típusú kirakatperre, és – Winston Churchill eredeti követelésétől eltérően – nem is rögtönítélő bíráskodásra készültek a szövetségesek. Olyan ítéleteknek kellett itt születniük, amelyek megérdemelték a jog nevet, és etikai alapra helyezkedve szálltak szembe a nemzetiszocialista rezsim gátlástalanságával. A per történelmi esélyt kínált arra, hogy az állami tisztségviselők immunitásának alapelvén túllépve létrejöjjön egy, az egész világra kiterjedő, a jogállam és a demokrácia értékeihez igazodó multilaterális rendszer.

Kiváltképp az amerikaiak ragaszkodtak ahhoz, hogy méltányosnak érezze a pert az egész világ. Ebből fakadt az a követelmény, hogy minden egyes vádlott bűnösségét egyénileg kell elbírálni. A személyi felelősök mellett több fontos nemzetiszocialista szervezetet is megnevezett a vádirat, amelyeknek bűnös jellegét bizonyítani kívánták a vád képviselői: a birodalmi kormányt, a Német Nemzetiszocialista Munkáspárt (NSDAP) politikai vezetőinek testületét, a Gestapót, az SS-t és az SD-t (Biztonsági Szolgálat), az SA-t, a Wehrmacht főparancsnokságát, továbbá a vezérkart. Minden egyes résztvevő gigantikus kísérletnek tekintette ezt a pert, hiszen nem létezett olyan törvény, amely konkrét tilalmakkal korlátozta volna a birodalmi marsallok vagy a birodalmi miniszterek ténykedését. Így aztán rögtönözni kényszerültek mindazok, akik a jogban eladdig ismeretlen területre merészkedtek. A vádlottak bűntettei azonban „olyan agyafúrtak, olyan gonoszak és olyan pusztító hatásúak” voltak, hogy – amint az amerikai fővádló, Robert H. Jackson megnyitóbeszédében hangsúlyozta – „egy ilyen szörnyűség megismétlődését nem élné túl az emberi civilizáció”. Nem csupán a büntetés és a megtisztulás volt tehát a cél, hanem a megelőzés is.

A nácik rémtetteiről érkező sorozatos hírek hatására a szövetséges hatalmak már a II. világháború alatt megállapodtak abban, hogy megbüntetik a nemzetiszocialista államapparátus vezető tisztségviselőit, és az 1945 augusztusában megkötött londoni négyhatalmi egyezményben rögzítették a fő háborús bűnösök ellen indítandó per jogi alapjait, tisztázták az eljárásjogi kérdéseket, és összeállították az elítélendő bűncselekmények, továbbá a legfőbb háborús bűnösök listáját. A nemzetközi katonai törvényszék testületébe a négy szövetséges hatalom mindegyike egy-egy tagot, továbbá egy-egy helyettes bírót delegált. Ezenfelül mind a négy ország saját vádhatóságot állított fel, élén egy-egy fővádlóval, akiknek munkáját további ügyészek segítették. A vádirat négy vádpontot fogalmazott meg: összeesküvés a béke ellen, támadó háború előkészítése és kirobbantása, háborús bűncselekmények, továbbá emberiség elleni bűncselekmények. Mivel Franciaországnak és a Szovjetuniónak okozta a legnagyobb szenvedést a német megszállás, kézenfekvő volt, hogy ezek az országok képviseljék a vádat a háborús és az emberiség elleni bűncselekmények vonatkozásában. Így a britek és az amerikaiak illetékességi körébe tartozott a béke elleni összeesküvés, illetve a támadó háború előkészítése és kirobbantása.

A per tárgyalásai 1945. november 20-án kezdődtek meg Nürnbergben, mégpedig a büntetőbíráskodás történetében először egyszerre négy vagy akár több nyelven. Az amerikai IBM cég ingyen bocsátotta a bíróság rendelkezésére a szinkrontolmácsok részére kifejlesztett speciális berendezését. Mivel a tárgyalóteremben álló székek támlájára szerelt kapcsoló így lehetővé tette a résztvevők számára, hogy akár angolul, akár oroszul, akár németül, akár franciául meghallgathassák a vádbeszédet, csakugyan világszerte nagy nyilvánosságot kapott az eljárás, hiszen a tudósítók is valós időben, saját nyelvükön követhették nyomon a történéseket. Az új technika azonban olykor – például 1946. október 1-jén, Hermann Göring halálos ítéletének kihirdetése alatt is – csődöt mondott.

A nürnbergi Igazságügyi Palota 1945 körül

A fő háborús bűnösök nürnbergi perét kísérő médiaérdeklődés megfelelt az esemény kivételes jelentőségének: a világ minden részéről érkeztek tudósítók erre az elsőrangú médiaeseményre. A per kezdeményezőinek kifejezett célja volt nem csupán a történések írásos dokumentálása, hanem az is, hogy az eljövendő nemzedékek számára történelmi leckeként és „tanperként” (Alfred Döblin) megrendezett tárgyalásokról készített hang- és képanyag fennmaradjon az utókor számára. Éppen ezért fecskefészkekre emlékeztető, a kor legmodernebb technikájával felszerelt rádiós kabinokat helyeztek el a tárgyalóterem mennyezetén, amelyekből – és ez szintén újdonságnak számított a jogszolgáltatás történetében – közvetlenül adásba léphettek a kommentátorok. Az egyik szemtanú a következőképpen foglalta össze benyomásait a Stuttgarti Rádió számára készített tudósításában: „A tárgyalásokat mindvégig a helyszínen követi nyomon a világ minden tájáról összegyűlt kétszázötven újságíró és rádiós tudósító, továbbá tizenegy fotós és filmoperatőr. Legnagyobb létszámban, száz fővel az amerikai sajtó képviselteti magát. A brit világbirodalom ötven, Franciaország negyven-ötven, Oroszország pedig huszonöt-harminc tudósítót delegált.”1 Jelen volt a tárgyaláson az egész francia sajtó, jegyezte meg később Madelaine Jacob újságírónő. És csakugyan: a konzervatív Figarótól a kereszténydemokrata Aube-on, a kommunista Humanitén és a résistance-hoz kötődő Libérationon át egészen az Est républicainhez hasonló helyi lapokig legalább időlegesen minden jelentősebb francia sajtóorgánum képviseltette magát.2

A vádlottak padján ülőknek pedig jó okuk volt arra, hogy tartsanak a sajtó képviselőitől. „Elutasító arcokkal szembesültünk a tárgyalóteremben”, írta visszaemlékezéseiben Albert Speer. „Különösen rosszul érintett az, hogy az újságírók egyszer csak elkezdtek fogadásokat kötni a büntetési tételeinkre, és a fülünk hallatára tettek fel jelentős összegeket némelyikünk kötél általi halálára.”3

A vádlottak, akiket fehér sisakos, fehér kesztyűs amerikai katonák felügyeltek, több régi ismerőst láttak viszont a sajtó képviselői között. Közéjük tartozott William Shirer, Howard Smith, Louis Lochner és Frederick Oechsner, akik egészen az 1940-es évek elejéig amerikai médiumok németországi tudósítóiként dolgoztak. Oechsner mint Central European Manager Berlinből irányította az akkori United Presst, és beosztottai közé tartozott Richard Helms, a CIA későbbi igazgatója. Amikor az Egyesült Államok belépett a II. világháborúba, a Gestapo más újságírókkal együtt öt hónapra Bad Nauheimbe internálta, és végül csak egy fogolycsere keretében engedte szabadon Oechsnert. De itt, Nürnbergben gyökeresen megváltozott körülmények között került sor a viszontlátásra.

A német sajtó a „nulladik órában”

A német tudósítók különös helyzetben voltak Nürnbergben, hiszen éppen az újrakezdés időszakát élte akkoriban a német újságírás. A Németországot megszálló győztes hatalmak betiltották a nemzetiszocialista irányítás alatt álló sajtótermékeket, és eleinte a katonai közigazgatásra bízták a hírlapok megjelentetését. 1945 nyarán pedig – miután lemondtak az előzetes cenzúra bevezetéséről – kiadták az első német lapalapítási engedélyeket. Szükség volt az új német sajtóra egyrészt a természetes híréhség csillapítására, másrészt a megszálló csapatok és a német lakosság viszonyának javítása végett is. 1945. június 20-án jelent meg az első engedélyezett újság, az Aachener Nachrichten, és nem sokkal később, augusztus 1-jén a Frankfurter Rundschau. A nürnbergi per kezdetén összesen húsz német lapot nyomtattak az amerikai megszálló hatóság engedélyével, igaz, hogy a papírhiány miatt csak heti két-három alkalommal, és mindössze néhány oldalnyi terjedelemben. Végül mind a négy megszállási övezetben egy-egy modellfunkcióval bíró központi lapot indítottak: a Die Weltet a brit, a Nouvelles de France-t a francia, a Neue Zeitungot az amerikai és a Tägliche Rundschaut a szovjet megszállási övezetben.

A demilitarizálás, nácitlanítás és demokratizálás hármas követelményének jegyében eljáró szövetségesek szigorúan ügyeltek arra, hogy távol tartsák a médiumoktól a nemzetiszocialista diktatúra idején foglalkoztatott német sajtómunkásokat. Így eleinte csaknem kizárólag a megszálló hatalmak újságírói tudósíthatták az Igazságügyi Palotából az engedéllyel rendelkező német lapokat, mégpedig azzal a céllal, hogy cikkeik példaképül szolgáljanak a németek számára. Végül azonban felülkerekedett a „Germans reporting to Germans” elv, és német újságírókat is beengedtek a tárgyalóterembe. A német tudósítók ettől fogva felváltva foglalhatták el az összesen kétszázötven sajtószék közül számukra biztosított hét ülőhelyet. Az oroszok öt helyet engedtek át saját kontingensükből a megszállási övezetükből akkreditált német tudósítók számára,4 akiknek egyike az akkor huszonkét esztendős Markus Wolf, az NDK külföldi hírszerzésének későbbi főnöke volt.

A németek jogot formáltak arra, hogy maguk tudósítsanak, és saját ítéletet alkossanak. Theodor Heuss, a későbbi államfő, a Rhein-Neckar-Zeitung akkori főszerkesztője öntudatosan fogalmazott 1945. szeptember 5-i, a „Német sajtó” címet viselő vezércikkében: „Megkaptuk az esélyt arra, hogy a német emberek – a katonai kormányzattal és a német néppel szemben viselt felelősségük teljes tudatában – maguk kezdjenek hozzá a német sors értelmezéséhez, és saját értelmezésük szellemében járuljanak hozzá a gyógyulás nehéz és hosszú folyamatához. Éltünk ezzel a lehetőséggel, habár tisztában vagyunk a pszichológiai és tárgyi nehézségekkel. […] A támogató figyelmet megköszönjük, a rosszindulatú gúnyolódással nem törődünk.”5

Hogy az amerikaiak nemegyszer melléfogtak az akkreditálások során, azt jól szemlélteti a szélhámos Walter Ullmann története. A Bécsben született Ullmann – egyébként merőben alaptalanul – a nemzetiszocialista rezsim üldözöttjének adta ki magát, amikor az amerikaiak nem sokkal a háború vége előtt kiszabadították a moosburgi börtönből. A férfi valójában már a 20-as években – akkor történetesen dr. Jo Lherman néven – kísérleti színpadot vezetett Berlinben, amelyről Erich Kästner is beszámolt. Most pedig – túl jó néhány szélhámosságon és börtönbüntetésen – a dr. Gaston Oulmàn nevet adta magának, azt állítván, hogy egy kubai sajtóügynökség vezetője. Történetének igazságmagva legföljebb az lehetett, hogy különböző osztrák újságokat tudósított a spanyol polgárháború idején. A saját maga tervezte egyenruhában, mellkasán kubai jelvénnyel parádézó Ullmann-nak mindenesetre sikerült elnyernie a Bajorországban illetékes amerikai rádióhatóság vezetőjének bizalmát, és így a Müncheni Rádió hivatalos tudósítójaként vehetett részt a tárgyalásokon, már csak azért is, mert kitűnően beszélt németül.

Ullmann tizenöt perces beszámolóit „Nürnbergi kommentár” címmel – a vasárnapot kivéve – minden este fő műsoridőben, 20 óra 15 perctől közvetítette a Müncheni Rádió, a per végéig kereken háromszáz alkalommal. A mindvégig éles és fellengzős hangnemű tudósítások ellentmondásos fogadtatásra leltek a hallgatóság körében, többek között azért is, mert Oulmàn több ízben csípős megjegyzésekkel illette a tanúkat, a német ellenállás egyik fontos képviselőjét, Lahousen tábornokot például külső megjelenése alapján egyszerűen „postamester”-nek titulálta. A szélhámosnak az ítélethirdetés után megfogalmazott összegzését milliók hallgatták, de mivel részvétet tanúsított az elítéltek iránt, és kritikusan nyilatkozott az ítéletekről, elveszítette a szövetségesek kegyeit. A Göringgel szemben meghozott ítéletet például a következőképpen kommentálta: „Ez az ítélet egyetlen szempontból nem volt talán mértéktartó: nevezetesen akkor, amikor azt állította, hogy egyetlen olyan pont, egyetlen olyan mozzanat sem merült fel az egész eljárás során, amely Göring javára lett volna írható, amelyet figyelembe lehetett volna venni enyhítő körülmény gyanánt, és hogy Göring bűnei már-már példátlanok.”6

Oulmàn szerződését így nem hosszabbította meg a Müncheni Rádió. Amikor pedig a müncheni amerikai konzulátus levélben arra kérte a kubai hatóságokat, hogy állítsanak ki új papírokat a férfi számára az állítólag megsemmisültek helyett, a szélhámosság végleg lelepleződött, Havannában ugyanis senki nem hallott Oulmànról. „Sajnálattal közöljük, hogy nem állíthatjuk ki önnek a kívánt papírokat – írta a férfinak az amerikai konzul –, mivel az ön kubai állampolgársága nem bizonyítható.”7 Oulmàn valódi személyazonosságát mindazonáltal egészen a per végéig eltitkolták az amerikaiak, hiszen hatalmas botrány kerekedett volna a leleplezésből. Így aztán a szélhámos nürnbergi tudósító kollégái legföljebb csak sejthették, hogy valami nincs rendben ezzel a német ajkú kubaival.

Szintén amerikai akkreditációval érkezett Nürnbergbe a Mannheimben született, zsidó Ernst Michel, a Rhein-Neckar-Zeitung munkatársa, aki Theodor Heuss támogatásának köszönhetően Auschwitz túlélői közül egyetlenként tudósíthatott a perről 1946 tavaszán. Michelnek a perbeszámolókhoz mellékelt személyes hangú írásai az „Ernst Michel rendkívüli tudósító. Auschwitzi nyilvántartási száma: 104995” aláírással jelentek meg. Michel már-már csodával határos módon élte túl az auschwitzi koncentrációs tábort: a lehető legjobb pillanatban jelentkezett, amikor az őrök szép kézírású foglyot kerestek a gyengélkedőn. A férfi, aki a lágerben veszítette el a szüleit, ettől fogva írnokként dolgozott, és feladata a beteg foglyok listáinak összeállítása volt. Miután Szászországban sikerült megszöknie egy halálmenetből, Michel visszatért Mannheimbe, hogy felkutassa életben maradt hozzátartozóit; itt ajánlották Theodor Heuss figyelmébe, aki állást kínált neki a lapjánál.

Még elképzelni is nehéz, hogy mit érezhetett Ernst Michel 1946 márciusában, amikor első ízben megpillantotta a vádlottak padján a náci rezsim egykori hatalmasait, köztük Julius Streichert, a Der Stürmer című, antiszemita hecclap kiadóját, Ernst Kaltenbrunnert vagy Rudolf Heßt, „a Führer helyettesét”. Amikor Hermann Göring megtudta, hogy az auschwitzi láger egyik túlélője is tudósít a perről, meg akart ismerkedni vele, és ügyvédje közvetítésével a cellájába invitálta: „A találkozóra azzal a feltétellel került sor, hogy nem készülhet róla feljegyzés”, írja önéletrajzában Michel. „Ideges voltam. Mit mondjak neki? Kezet fogjak vele? Tegyek fel neki kérdéseket? Ugyan miért hoztam magam ilyen fájdalmas helyzetbe, ha egyszer úgyse írhattam róla? Göring felállt, amikor dr. Stahmerrel [Göring ügyvédjével] együtt beléptem a cellájába. Egyfolytában szemmel tartották. »Itt van a fiatal riporter, akit látni kívánt«, mondta dr. Stahmer, és rám mutatott. Göring végigmért, kezet akart nyújtani, de a reakciómat látva egy pillanatra félrefordult. Sóbálvánnyá dermedve álltam ott. […] Csak álltam, és bámultam meredten, miközben dr. Stahmer a következő tárgyalásra kitervelt taktikát magyarázta. Aztán egy hirtelen késztetésnek engedve az ajtóhoz rohantam, és megkértem az őrt, hogy engedjen ki. Nem bírtam tovább.”8

Míg a holokauszt-túlélő Enst Michel az egyik német lap munkatársa volt, más zsidó újságírók – köztük Robert Weltsch, a Tel Aviv-i Haaretz tudósítója – a palesztinai héber nyelvű sajtónak dolgoztak. Weltsch a későbbi „alternatív Nobel-díjas” és ugyancsak zsidó Robert Jungk ágyszomszédja volt a sajtótáborban, akinek tudósításait többek között a zürichi Weltwoche közölte. A jiddisül író Shabse Klugman az Undzer veg, a Bajorországban felszabadított zsidók központi bizottságának sajtóorgánuma számára dolgozott. A per kezdetén sok zsidó tudósító pozitívan nyilatkozott a szövetségesekről, azt remélve, hogy a felszabadítók a zsidók nevében fognak eljárni a gyilkosok felelősségre vonása során. És a vádiratnak az Undzer vegben megjelent első összefoglalása csakugyan azt a benyomást keltette, hogy az európai zsidók tömeges legyilkolása lesz a per elsődleges tárgya. Ez az optimizmus azonban nemsokára mélységes csalódottságnak adta át a helyét. Kilenc nap elteltével már a következőképpen fogalmazott Shabse Klugman: „Vérünk óceánjait az »emberiesség elleni bűntettek« címkével ellátott, szűkös rekeszbe ömlesztették. Ott aztán külön helyet biztosítottak számunkra »a zsidók ellen elkövetett bűntettek« címszó alatt.” Nem sokkal később pedig immár teljessé vált a kétségbeesés: „Hol van a mi ügyünk, hol van a mi hatalmas tragédiánk ezen a törvényszéken?” És tényleg három zsidó akadt mindössze a tárgyalásokra megidézett összesen százharminckilenc tanú között, ráadásul egyiküket, Avrom Sutzkever litván költőt, aki 1946. február 27-én tett vallomást, szovjet állampolgárként mutatta be L. N. Szmirnov, az orosz vádló. Arra hivatkozva, hogy nem áll rendelkezésre tolmács, a bíróság a jiddis nyelv használatát sem engedélyezte Sutzkever számára, aki így végül a per négy hivatalos nyelvének egyikén, azaz oroszul kényszerült vallomást tenni.

Mivel „az emberiesség elleni bűntettek” alapvetően a franciák illetékességi körébe tartoztak, nekik lett volna lehetőségük arra, hogy a holokausztot állítsák a vád középpontjába. Csakhogy ők a nem zsidó francia civilekre és a résistance harcosaira fókuszálva éppenséggel háttérbe szorították a témát. Szimptomatikus volt ebből a szempontból már az is, hogy a nem zsidó Claude Vaillant-Couturier-t idézték meg Auschwitz tanújaként.9 Mivel a holokauszt túltett minden emberi képzelőerőn, bizonyára szerepet játszottak ebben pszichológiai tényezők is, elsősorban az elfojtás: sokan hitetlenkedve fogadták az elkövetett bűnök nagyságrendjét. Norman Birkett, a brit bíró például „meglehetősen túlzóknak” tartotta a szovjet tanúk vallomásait. Az amerikai fővádló, Robert H. Jackson pedig úgy vélte, hogy az alkalmasint bosszúvágytól fűtött zsidó tanúk megbízhatatlanabbak a többieknél, és ez végső soron nem válik javára az igazság feltárásának.10

A német újságírók gyakran panaszkodtak amiatt, hogy nem részesülnek egyenlő bánásmódban a törvényszéken, és hátrányos megkülönböztetést kénytelenek elszenvedni más országokból érkezett kollégáikkal szemben. És a német tudósítók cikkeit csakugyan ellenőrizték, illetve cenzúrázták. A szovjet megszállási övezetben egyetlen írás sem jelenhetett meg előzetes cenzori engedély nélkül. Miközben a szövetségesek kifejezetten kívánatosnak mondták az alapos tudósítást, valójában mégsem tűrték tehát a kritikus hangokat.

Azt is utasításba adta a sajtófelügyelet, hogy a perbeszámolókat kiemelt helyen kell közölniük a lapoknak. A témába vágó cikkeknek mintegy harmada az első, további ötöde pedig egy külön erre a célra rendszeresített oldalon jelent meg.11 Az előírás célja az volt, hogy megnehezítse az olvasók számára az említett cikkek figyelmen kívül hagyását. A beszámolók ellenőrzését az amerikai megszállási övezetben ezenfelül eleve garantálta az is, hogy a hírszolgáltatás az amerikaiak alapította, előcenzúrázott hírekkel dolgozó Német Általános Hírügynökségen (Deutsche Allgemeine Nachrichtenagentur, DANA) keresztül zajlott.12

A német újságírókat eleinte fizikailag is elkülönítették a többiektől, és az érvényben lévő fraternizálási tilalom miatt mindenki kitért előlük. A törvényszék épületébe csak egy oldalsó bejáraton át, sárga sajtóigazolvánnyal léphettek be, ellentétben a külföldi tudósítókkal, akiknek a kék sajtóigazolványa egyszersmind belépőként szolgált a PX-be, az amerikai árukat kínáló bevásárlóközpontba. A németeknek ráadásul maguknak kellett szállásról gondoskodniuk Nürnbergben, a sajtótábor területére ugyanis nem léphettek be. Így aztán nyolc német újságíró 1946. április 9-én levelet intézett Robert A. McClure tábornokhoz, az amerikai információs hatóság vezetőjéhez, felpanaszolva azt, „hogy a perre akkreditált német sajtómunkások fizikai és pszichológiai helyzete nem felel meg a teljesítőképességünk érdekében kívánatos és elvárható követelményeknek”. Amint Erika Neuhäuser, a Stuttgarter Zeitung munkatársa megjegyezte, néha már-már valamiféle „büntetőtáborban” érezték magukat a német újságírók.13 Habár 1946 nyarán, McClure intézkedései nyomán javult valamelyest a helyzetük – ettől fogva szabadon érintkezhettek a külföldi tudósítókkal, megebédelhettek a törvényszék kantinjában, és megfelelő dolgozószobákat biztosítottak számukra –, az ellátási és lakhatási problémák megoldására nem került sor.

A Faber-kastélyban

A külföldi tudósítók lényegesen jobban jártak ennél. Nekik rendelkezésükre állt a Nürnberg közelében fekvő, gondosan őrzött, a Faber-Castell grófok kastélyában berendezett nemzetközi sajtótábor – ágyakkal, teljes ellátással és rendszeres közlekedési lehetőséggel a városba. A 19. századból, illetve a 20. század elejéről származó épületegyüttes két részből, a régi és az új szárnyból állt. A terjedelmes birtokhoz a park és a villa mellett további épületek is tartoztak. Közülük hetet vettek igénybe a press camp céljára, főépületként a voltaképpeni kastélyt, ahol az étkező és a bár is működött. „Németek számára a belépés tilos”, hirdette a bejáratra kifüggesztett felirat. És hogy ezt a belépési tilalmat tényleg komolyan is gondolták, azt saját bőrén tapasztalta meg Hans Rudolf Berndorff német újságíró. Berndorff, az Ullstein kiadó egykori vezető riportere egy bizonyos Mr. Forrestnek, a German News Service nevű angol hírügynökség munkatársának kíséretében érkezett Nürnbergbe. A rokonszenves brit nem beszélt valami jól németül, de igen csak szívén viselte német kollégája sorsát. „Engem kidobtak a kastélyból, jóformán még azelőtt, hogy beléphettem volna – írja maliciózusan Berndorff –, Forrestnek viszont volt fantáziája. Azt mondta: »Berndorff úr az utcán maradni? Vicc! Én nem fekszem le addig, amíg Berndorff úr is le nem feküsz!« Nem vicc! Azzal elment a helyi polgármesterhez, és megkérdezte tőle: »Ki volt náci itt a városban?« A polgármester gondolkodott egy darabig, aztán kibökte: »Szerintem mindenki!« Forrest erreföl rámutatott egy kisebb házra, és megkérdezte, hogy náci volt-e a tulajdonosa. »Igen.«” Az angolnak végül sikerült rábeszélnie a házban lakó családot arra, hogy – némi vaj és csokoládé ellenében – befogadják Berndorffot éjszakára. A német riporter így végül Steinben éjszakázhatott, de nem a sajtótáborban.14

A sajtótábor felelős vezetői igyekeztek nemek és foglalkozási csoportok szerint beosztani az épületeket, de nem hagyhatták figyelmen kívül az éppen érvényes politikai előírásokat sem. A szovjet tudósítókat például – tekintettel a kelet–nyugati feszültségekre – elkülönítve, az úgynevezett „Vörös Ház”-ban, a nőket és a házaspárokat pedig a parkban álló villában szállásolták el. A rádiótechnikusok az úgynevezett Zöld Házat foglalhatták el.15

A kastély impozáns belső terei magukon viselték a háború nyomait: sok helyen foltok és belövések éktelenkedtek, a toronyba ugyanis légvédelmi üteget telepítettek annak idején. Robert H. Jackson, az amerikai fővádló nem találta alkalmasnak az épületet a vádhatóság elhelyezésére, nemzetközi sajtótábor céljára viszont megfelelőnek tűnt. Akadtak azonban olyan tudósítók – köztük William Shirer –, akik másként vélekedtek erről. Ők ugyanis megjártak már ennél kényelmesebb sajtótáborokat is, például a Párizs szívében álló, Scribe nevű luxushotelt, ahol 1944-ben, a németek elűzése után elhelyezték őket.16 Steinben, ahol elszigetelten éltek, sok újságírónak nem voltak ínyére a zsúfolt, szűkös és kaotikus lakóterek, hiszen megesett, hogy tízen is aludtak tábori ágyakon egy-egy helyiségben, ráadásul állandó harc zajlott az éppen működő telefonvonalakért, kevés volt a mosdó és a vécé, úgyhogy minden reggel sorba kellett állni a fürdőszobák előtt. Egyesek még a fagyos reggeleken is pizsamában nyargaltak keresztül a belső udvaron, hátha kifoghatnak egy szabad fürdőszobát a szomszédos épületben, írja Peter de Mendelssohn.

A kastély fogadócsarnoka a sajtótábor idején

Koncentrált munkára úgyszólván teljesen alkalmatlan volt a kastély. „Átkozottul bonyolult és kellemetlen itt az élet, úgyhogy alig bírok jól csinálni valamit”, írta feleségének, Hilde Spielnek Londonba Mendelssohn. „A kastély, amelyben szállást kaptunk, egyszerre hatalmas és túlzsúfolt, így aztán csaknem lehetetlen itt egy nyugodt helyet találni, ahol leülhet, írhat vagy gondolkodhat az ember. Egyetlen hatalmas dolgozószobába terelik az összes tudósítót, ahol mindig húsz-harminc írógép csattog egyszerre, nem is beszélve a hangosbemondóról, aminek szintén folyton van valami közölnivalója, meg a naplopókat szórakoztató zongoristáról az ajtó közvetlen közelében. A bár ugyanis közvetlenül a dolgozóhelyiségből nyílik. Nehéz elviselni ezt a légkört.”17

Willy Brandt, aki szintén a sajtótábor lakója volt, és norvég útlevéllel, a skandináv munkássajtó tudósítójaként érkezett Nürnbergbe, pragmatikusan ítélte meg a helyzetet: „Egy kastélyról nem feltétlenül a hálózsák meg a tábori ágy jut az ember eszébe. Másrészt egész jól illett ez az egész a haditudósítói státuszunkhoz.”18 És a tudósítók hivatalos besorolása tényleg még mindig war correspondent volt, pedig a háború már hónapokkal korábban véget ért.

Nem minden lakó tetszését nyerte el a kastély esztétikája sem, sokan torznak látták a hatalmas épületet. Egyik ábrázolásban „German Schrecklichkeit”-ről, másutt „az ízlésficam monumentális példájá”-ról olvasunk; megint mások szemében valóságos „rémálomnak” tűnt az „egész komplexum”. Nemegyszer megkapta a magáét a tulajdonos család is. „Vajon hány ceruzára volt szükség ahhoz – tette fel a kérdést Elza Triolet –, hogy ilyen minden ízében förtelmes kastélyt építhessenek maguknak Faberék?” Rebecca West pedig a maga részéről a német jellem alapvonásait vélte megtestesülni mind magában az épületben, mind belső tereinek kialakításában.

Az épületegyüttesnek mindazonáltal mentségére szolgálhat az a körülmény, hogy röviddel a háború befejezése után a külföldi tudósítók elvétve nyilatkoztak csak méltányosan Németországról, kiváltképp Nürnbergben, ahol első ízben tárult elébük a németek által elkövetett rémtettek felmérhetetlen dimenziója. Szép számmal akadtak az anglo-amerikai tudósítók között radikális németellenes nézeteket valló, úgynevezett vansittartisták. Egyesek – többek között Janet Flanner és Martha Gellhorn – magánleveleikben egyáltalán nem csináltak titkot abból, hogy gyűlölik a németeket. Az újságírókat ráadásul felújításra szoruló állapotban fogadta a kastély, amely ma a historizmus és a szecesszió „említésre méltó” példájának számít Frankföldön.19 Hogy az egyes tudósítók erősen eltérő munkafeltételekkel szembesültek, az a technikai infrastruktúra és a nemzetenként eltérő adottságok számlájára volt írható. Willy Brandt például összeköttetés híján nem tudott Nürnbergből Oslóba telefonálni, és táviratot is csak Londonon vagy Koppenhágán keresztül küldhetett. Mivel írásai így mindig jelentős késéssel értek csak célba, úgy kellett megfogalmaznia őket, hogy ne veszítsék el aktualitásukat, mire nyomdába kerülnek.20

Az 1947 és 1949 között lebonyolított mellékperek idejére sokat javultak az élet- és munkakörülmények, minőségi változáson esett át mind a kiszolgálás, mind a szervezés, igaz, hogy ekkor már jóval kevesebb lakója volt a kastélynak. Ugyanitt helyezték el a megszálló hatalmak szolgálatában álló tolmácsokat is, akiket az egyik lakó lelkes szavaival élve „tágas, fürdőszobás szobák, fantasztikus ételek és italok, közös helyiségek és bármikor szabadon igénybe vehető autók” fogadtak.21 De hogy lakói már a fő háborús bűnösök ellen folytatott perek idején is jól érezték magukat a Faber-kastélyban, azt egyértelműen bizonyítják a ránk maradt fényképek, amelyeken oldott hangulatú báltermi banketteken, vagy éppen a grófi fotelekben üldögélve, sakkpartik közben láthatók a világsajtó jeles képviselői.22

corvina@lira.hu
www.corvinakiado.hu
Felelős kiadó: Király Levente, a Corvina igazgatója
Felelős szerkesztő: Blaschtik Éva
Műszaki vezető: Székelyhidi Zsolt
Korrektor: Malinoczki Judit

Forgalmazza:
eKönyv Magyarország Kft.
www.ekonyv.hu

Felhasznált betűtípusok
Crimson Text – SIL Open Font License
Noto Serif – Apache License 2.0
Source Serif 4 – SIL Open Font License
Spectral – SIL Open Font License