Halász Rita

Mély levegő

jelenkor

Copyright © Halász Rita, 2020, 2023

Borítókép © Samantha French
Breakthrough II című festménye

Kiadja a Jelenkor Kiadó

A Jelenkor Kiadó a Libri Könyvkiadó Kft. imprintje

Megjelent Budapesten 2023-ban

Felelős kiadó Sárközy Bence

Szerkesztette Darvasi Ferenc

Olvasószerkesztő Ruttkay Helga

Borítóterv Féder Márta

Műszaki szerkesztő Széplaki Gyöngyi

Nyomdai előkészítés Kaposvári Franciska

Elektronikus verzió eKönyv Magyarország Kft.

www.ekonyv.hu

Készítette Békyné Kiss Adrien

ISBN 978-963-518-351-7

I.

Anya, mesélj! Nem válaszolok. Annyit sem, hogy majd később, vagy hogy most nincs kedvem. Apám is hallgat, lassú tempóban haladunk. Szeretem, ahogy vezet, egyenletes ritmus, nincsenek hirtelen mozdulatok. Az Andrássy teljes díszkivilágításban. Ha továbbra is így esik a hó, nem tudunk felmenni a hegyre. A hó hullik, csak a proli pestiek mondják, hogy esik. Péter hangja visszhangzik a fejemben. A lábamon csizma, nem emlékszem, mikor vettem föl. Hátranézek, a gyerekeken télikabát, sapka, sál. Mit mondtam nekik, miért megyünk a nagyapjukhoz? Miért viszünk bőröndöket? Talán nem is kérdeztek semmit. Megint kiabálnak. Azt szeretnék, hogy meséljek, de csak bámulok ki az ablakon. Utoljára 87-ben volt ekkora hó, leszánkóztunk az iskoláig. Kevesen voltunk, az osztályokat összevonták, Tom és Jerryt néztünk egész nap. Iván mellett ültem, ő erre nem emlékszik. Átfut az agyamon, hogy írok neki. Eljöttem, apámnál megtalálsz. Inkább nem.

Milyen mesét szeretnétek, kérdezi apám. Amikor a tavasz elkergeti a telet. Anya mesélje! Hagyjátok már anyátokat. Apámnál cirkófűtés van, talán majd többet pisilek. Az Izabellában hideg volt a vécé, inkább visszatartottam. Ezt tudom a legjobban. Visszatartani. Munkát kell keresnem. Szólok az ismerőseimnek, írok önéletrajzot, motivációs levelet. Évek óta itthon ülök, minden vágyam, hogy emberek között legyek, és újra hasznosnak érezhessem magam, sírva könyörgök, vegyenek fel. Apámnál biztos rendetlenség van és kosz. Meg hideg. Ne vágjak pofákat, nehezen viseli, ha elégedetlen vagyok. Megkérem, fűtsön be jobban. Holnap elkezdek takarítani. A régi szobámban nem túl kényelmesen, de elférünk. A gyerekek a kihúzhatós kanapén, én az ágyon.

Régóta nem láttam ilyen fehéren a várost. Minden halk, az autók lassan araszolnak, az emberek békések. Lehajtom a kis tükröt a fejem fölött, rajtam sem látszik semmi. Jó lenne így maradni. Egész éjjel a kocsiban, nézném a havas utcákat, a kivilágított Budapestet, a gyerekek aludnának. Apám általában nem bírja sokáig szó nélkül, most mégis hagyna némán ülni. Nem kérdezne felesleges dolgokat, egyáltalán nem kérdezne semmit.

Felkanyarodunk az útra. A szomszéd a ház előtt lapátolja a havat, kérdezget, apám válaszol helyettem. A kertben már legalább egyméteres a hó, világít a sötétben. Kinyitom az ajtót, ismerős illat, ismerős kép, a barna előszobabútor, amiből kilógnak apám cipői. A termosztát 18 fokon, nyugodtan csavard feljebb, mondja a hátam mögött. Hálás vagyok, hogy nem kell külön kérnem. Többször fordulunk a csomagokkal, a gyerekeket a tévé elé ültetem, apámmal megegyezünk, ő vacsorát készít, én pakolok.

A régi szobámból dől a hideg, a padlón halomban állnak a táskák, bőröndök, szőnyegek összecsavarva, nejlonzacskók, dobozok. Ezek szerint a garázs megtelt. A radiátor megközelíthetetlen. Leroskadok a székre, nem tudok megmozdulni. A kihúzhatós kanapét nézem, milyen jókat dugtunk itt Péterrel még az esküvő előtt.

Csöngetnek, megérkezik anyám. Miután elhagyta apámat, pár évvel később én is költöztem. Hozzámentem Péterhez, itt pedig megállt az idő. Megölel. Nyavalygok, hogy nem kellett volna eljönni, innen egy óra az óvoda, nincs pénzem, munkám, a lakás ragad a kosztól. Itt biztonságban vagy, válaszolja. Csak rendet kell tenni és kitakarítani. Azt viszont már nem lehet rendbe hozni. Az csak illúzió.

Anyámmal dermedten állunk a sárga ETA 2400-as porszívó előtt, amit még a születésem évében vettek. Régebben is könyörögtem apámnak, vegyünk újat, mert nem szív jól. Nincs ennek semmi baja, cseréljem ki a porzsákot. Már kicseréltem, ott marad a kosz. Lehet, hogy nem olyan erősen, de igenis szív, túl finnyásak vagyunk, ez a mi bajunk, téma lezárva. Anyám kihúzza magát, a haját megigazítja. Endre, itt az ideje, hogy új porszívód legyen, még nyitva van a Media Markt, mindjárt jövök. Jaj, Babika, ne csináld. Nem kell kifizetned, vág közbe anyám. Fogja magát, és beül az autóba.

A kihúzhatós kanapén fekszünk hárman a gyerekekkel, várom, hogy elaludjanak, és átmenjek a saját ágyamba. Péterrel feküdtem itt utoljára, nyár volt, lepedővel takaróztunk. Azt gondoltam, vele bárhol biztonságban leszek. Holnap is itt alszunk, kérdezi suttogva a nagy. Igen. Nem kérdezi, miért, talán fél a választól. Én is félek. Itt minden más, folytatja, kicsik a falak. Hogyhogy kicsik? A belmagasságra gondol. Nem tetszik? Otthon jobb, válaszolja.

Még mindig esik a hó, szólal meg a kicsi, mire a nagy kijavítja, nem esik, hanem hullik. Mintha Pétert hallanám, ugyanaz a kioktató hangsúly. Nem ellenkeztem soha, hogy lehet így mondani, szoktuk is, nyelvtanilag helyes. Inkább használtam. Végül is tényleg szebb a hull, választékosabb, próbáltam magamat meggyőzni, közben modorosnak éreztem, nem jött a számra. Jó az esik is, töröm meg a csendet. De apa azt mondta, csúnya. Igazából nem csúnya, válaszolom. Csak más.

Mi van, ha anyámnak nincs igaza, erre ébredek fél hatkor. Helyre tudjuk hozni, csak akarni kell. Nekem azért, mert ő elvált, nem kell feladnom az első nehézségnél. Az ablakon szürke hóréteg, nem látni semmit. A gyerekek alszanak, apám megígérte, a héten ő viszi őket az óvodába. A kicsi pár hete jár, nála már szemrebbenés nélkül vettem tudomásul, hogy vállfa lett a jele. A nagynál majdnem elsírtam magam, amikor közölték, vödör lesz. Későn értem oda a szülőire, a jó jeleket lefoglalták. Nincs mégis valami aranyosabb, kérdeztem. Csak a lábos. Maradt a vödör.

Porszívózni és felmosni kell, előtte portörlés. Néha elfelejtem a sorrendet. Péternek igaza van, csapnivaló háziasszony vagyok. Utálom ezt a szót. Apám mondta gyakran, Babika, be kéne téged íratni egy háziasszonyképzőbe. Olyan súlyos vagy, baszd meg, beíratlak valami háziasszonyképzőbe, ezt Péter nekem. Talán ha akkor visszaszólok, ne beszélj velem így, most az Izabellában masszírozná a lábamat és reggel bundás kenyeret hozna teával. Elképzelem, ahogy ordítok. Ököllel ütöm a matracot, a párnába fúrom a fejem, a takaróba harapok, de csak fekszem mozdulatlanul. A könyvespolcon a Görög regék és mondák. Ötödik után olvastam először. Kezdetben volt a káosz, majd felsorol ezer nevet, hogyan született meg a világ. Semmit nem értettem. Elolvastam újra, ugyanúgy nem értettem. Papírt vettem elő, felírtam a neveket, az eseményeket, családfát rajzoltam, amíg világos nem lett, mi hogyan történt. Most is ez kell, csak papír és ceruza. Inkább toll. Kibogozni a szálakat, okok, okozatok, nyilak, bekarikázások, római meg arab számok. Nem mászom ki az ágyból papírért, mert a parketta nyikorog. Ilyenkor reggel a legapróbb mozdulat is veszélyes, a gyerekek könnyen felébrednek. A hátamon fekszem, szemem nyitva, nem pislogok, nem veszek levegőt, hangtalan vagyok, hogy gondolkozni tudjak.

Fél órája fogkefével súrolom a fürdőszoba sarkait. Már kétszer felmostam, Domestosszal és ecettel is. Péter öklendezett az ecettől. Apám reggel elvitte a gyerekeket óvodába, az ajtóból még visszaszólt, lehetőleg ne dobjak ki mindent. Huszonhét darab üres vagy lejárt szavatosságú poros flakon. Sampon, tusfürdő, dezodor, borotvahab, arcszesz, fehér patikai tégelyek megszáradt sárga krémmel. Leszedem apám ruháit a fregoliról. Büdösek. A nyakrésznél koszosak, több helyen a foltok is megmaradtak, újra kell mosni. Folttisztító nincs, szappannal dörzsölöm. Felnyitom a mosógép tetejét, a fogantyú félig törött. Harmincöt éves HAJDU, apám szerint a legjobb.

Másodszor megyek ma vécére, ennyit számít a cirkófűtés. Most veszem csak észre, milyen szép tiszta. Anyám ennyi év után visszajött vécét pucolni. Andi rám ír, fotózzam le a nyakamat. Nem válaszolok. Járkálok a lakásban, élvezem, hogy meleg és világos, jó egyedül lenni, látom a fákat, az ágakon vastag hóréteg. Zakatoló, pattogó hang a fürdőszobából. A mosógép. Kihúzom a dugót a konnektorból, a teteje nehezen nyílik. A dob túl magasan van, nem tudom elforgatni, meg se moccan. Rosszul csatoltam be az ajtaját? A kampókat beakasztottam, a kart lenyomtam, kattant. Emlékszem, hogy kattant. Apám őrjöngeni fog. Felhívom, jobb, ha már napközben felkészítem, vennie kell egy újat. Mindjárt hazaugrik, megnézi, emiatt ne idegeskedjek. Igyekszem nem idegeskedni, téblábolok a lakásban.

Hú, de meleg van, mondja, amikor hazajön, és lejjebb tekeri a fűtést. A fürdőszobába megy, robusztus testével ránehezedik a dobra, reccsenés, nyikorgás. Jó kis mosógép ez, örülök, hogy nem kell újat venni. A kampót akasztottad be rosszul. Csípőre tett kézzel áll, nézi a tükröt, a polcokat, kutatja, miket dobtam ki. Biztosan szóvá fogja tenni a kenőcsöt, amire majd azt mondom, de hát az régen lejárt, ő pedig legyint, hogy azt nem kell komolyan venni. De szépen csillog-villog itt minden! Mennyivel jobb így, kiált fel. Semmi kritikus megjegyzés. Jólesik a dicsérete.

Az Izabellában külön felmosórongy volt a szobáknak, a konyhának meg a vécének. Péter rossz néven vette, ha összekevertem. Megjegyezhettem volna, de nem akartam. Nálunk nem volt több felmosórongy. Persze, mert nem éltél még normális háztartásban. Amit te háztartásvezetés címszó alatt csinálsz, az egy nagy nulla. Az anyád, ne nevettess, főzni sem tud. Anyám jól főz, de ha teheti, nem megy be a konyhába. A saját kezűleg szaggatott tojásos nokedlije viszont verhetetlen. A tésztát érzésre keveri, a tálból a masszát a vágódeszkára önti, vékony kenőkéssel hosszú csíkot hasít, szaggatni kezdi. A nokedlit a kopott zománcú, széles piros lábosba borítja. Nyolc tojást tör meg, de apámnak hatot mond. Babika, négy bőven elég. Az alját odakapatja a kedvemért.

A mosógép lejárt, apám megrökönyödve nézi, hogy újra betettem a ruháit. Nagyon büdös volt, mondom, közben kiveszek egy pólót, az orrához nyomom, szagolja csak meg, milyen finom. Akkor is pazarlás, víz, áram, pénz. A foltokkal jövök és az ázottkutya-szaggal. Várom, mikor lesz ideges, mikor emeli fel a hangját. Sóhajt, és azt mondja, csináljam, ahogy gondolom.

Listát írok a teendőimről. Nappali, konyha, álláskeresés. Pétert felhívni, tegyen pénzt a közös számlára. Nem akarom hallani a hangját. A tükörhöz megyek, leveszem a kendőt a nyakamról. Nem történt semmi, bolond vagy. Halványpiros folt. Mit fotózzak ezen, nevetséges, már alig látszik. Nem is piros, inkább barna. Megvastagodott a bőr, ahol belemélyedt a körme.

Két órája mozdulatlanul ülök a kanapén, kint nagy pelyhekben esik a hó. Öt óra, mindjárt hazaérnek az óvodából. Beírom Iván számát a telefonba. Azután tanultam meg kívülről, hogy Péter egy film kapcsán azt mondta, ha megcsalom, kinyír. Eljöttem, apámnál vagyok, írom Ivánnak. Kitörlöm. Hiába határoztam el, hogy a jó dolgokra koncentrálok, mintha mindent fekete fátylon keresztül néznék. Anyámat megkérdeztem, volt-e valami jel a legelején, hogy nem fog működni a kapcsolatuk. Azt válaszolta, apám egyszer nem adott a csokijából. Ki szakít egy csoki miatt?

Tavaly télen Péter átment a piroson a kicsivel, én a naggyal megálltam a járda szélén. A túloldalról kiabált, nem jön autó, gyertek. Nem mozdultam. Hülyét csináltam belőle a gyerekek előtt, vágta hozzám, amikor átértünk a zebrán. Tekintély és csorba. Ő a családfő, ha azt mondja, átmehetünk, akkor átmegyünk. Azzal érvelt, hogy a piroson való biztonságos áthaladás megtanítása is szülői feladat. Ellenkeztem. Idegbeteg vagy, zárta le.

Apám hazahozza a gyerekeket. Ki meséli el először, mi történt az óvodában. Összevesznek. Meséljen a kicsi, miért ő, akkor meséljen a nagy, nem igazság, persze, mert őt jobban szereted, a múltkor is jobban sajnáltad, amikor beütötte a kezét. Rájuk förmedek. Minden rendben volt, kérdezem apámtól. Félrehív, a hangját lehalkítja. A kicsi egy fakockával megütötte az egyik fiú homlokát, vérzett. Apám beszélt a szülőkkel, szerencsére negyedik gyerek, nem csináltak belőle nagy ügyet.

Nyaggatnak, menjünk le a kertbe hóembert építeni. Nem akarok kimozdulni, nem akarok velük lenni. Egyedül szeretnék gondolkozni, hol rontottam el, magamat sajnálni, sajnáltatni, sírni, orrot fújni, nézni, ahogy mások aggódnak értem, megnyugtatni őket, hogy ne aggódjanak, kávézókba járni, moziba menni, olvasni, idegen embereket figyelni naphosszat. Az ablakból nézlek titeket, bármikor integethettek, mondom nekik. A kicsinek ez tetszik, indul is kifelé. A nagy az ajtóban áll, a kesztyűjét szorongatja. Apa biztos játszana. A hangja nem szemrehányó, inkább szomorú.

Apámnak van igaza, erre ébredek fél hatkor. Az ablakon vastag hóréteg, a szobában barnás fény dereng. Mindketten hibásak vagytok, te is hülye voltál meg Péter is. Kettőn áll a vásár, fifti-fifti. A házasságban megtörténik ez-az. Veszekedésnél elcsattanhat egy pofon. Egy pofon nem pofon. Nem mindegy, hogyan rúg meg. Más, ha állva beléd, vagy ha ágyról le. Fáj, hogy azt mondja, beleférnek dolgok. Az apámnak ne férjenek bele. Menjen oda, húzzon be neki, fenyegesse meg. Ha még egyszer hozzányúlsz a lányomhoz, kinyírlak.

Hogy is van az eskü szövege? Én, Vera, esküszöm az élő Istenre, hogy Pétert szeretem. Szeretetből megyek hozzá feleségül. Hozzá hű leszek, vele megelégszem, vele tűrök, vele szenvedek. A vele azt jelenti, hogy tűrnöm kell, ha bánt? Egyáltalán, miért kell tűrni? És őt sem egészségében, sem betegségében, sem boldog, sem boldogtalan állapotában, holtomig vagy holtáig el nem hagyom. Isten engem úgy segéljen.

Esküszöm az élő Istenre, hogy meghallgatom a másikat, és nem küldöm el az anyjába, ha mást gondol, mint én. Esküszöm, hogy a problémákat nem söpröm a szőnyeg alá, hanem konstruktívan kezelem. Ha a másik felbosszant, őt meg nem ütöm, le nem rúgom az ágyról, nyakát nem szorongatom.

Esküszöm az élő Istenre, hogy házasságom alatt kiállok magamért, sértegetni, bántani magam nem hagyom, ha valami nem tetszik, elmondom, és nem mártírként viselem a sok szart. Isten engem úgy segéljen, ámen.

Nincs ütögetés, mondom a kicsinek, miközben begombolom a kabátját. Ha nem adja oda a kockát, akkor sem. Van másik kocka. Senkit nem ütünk meg. Akkor sem. Ha jól viselkedtél, kapsz kindertojást. A nagy összeráncolja a szemöldökét, ő nem ütöget senkit, mégsem kap semmit, nem igazság. Jó, te is kapsz majd csokit. Az ablakból integetek. Végre megint egyedül vagyok.

Kidobok két üres mosószeres flakont és egy megbarnult, lyukas szivacsot. Nem állok neki sikálni. A raktárszobát kellene rendbe tenni. Régen ez volt anyám dolgozószobája, tele növénnyel, az ablak előtt hatalmas íróasztal, mögötte könyvespolc. Most mindenhol zacskók, dobozok. Commodore 64, kaspók egymáson, könyvek. Minden héten szüret, Nagy öröm a kiskert! Egy rövid ideig a szüleim komolyan úgy gondolták, hogy veteményesünk lesz. Törött éjjeli lámpa, öt zacskó ruha, különböző méretű képkeretek, talán még nagyanyámtól. Négy foszöld díszpárna sárga napraforgókkal, két bőröndnyi étkészlet, tizenöt doboz diatár, 1975 Jugoszlávia, 1978 Párizs, Visegrád Juciékkal. Törülközők, konyharuhák, egy másik bőröndben foltos párnahuzatok és öt gázálarc.

Biztos kell belőle öt, kérdezem apámat a Skála-Coopban. Ez most akciós, válaszolja, a csomagot a kosárba teszi. De mi csak hárman vagyunk. Így éri meg, ár-érték arány, tudod, kislányom. Anyu azt mondta, csak azt vegyük, ami a listán van, erősködöm. Ha tudta volna, hogy lesz gázmaszk, ő is felírta volna. Miért kell nekünk gázmaszk? Képzeld el, milyen jól fog jönni egy gáztámadásnál. De ki támad meg? Ezt nem lehet előre tudni. És miért támad meg? Ne kérdezz annyit. A gázmaszk fontos, minden normális családnak van. És az nem baj, hogy eddig nem volt? A listát nézi, betesz egy csomag vécépapírt. Azt anyu nem szereti. Jó lesz ez.

Beállunk a garázsba, apám kibontja a csomagot, három maszkot a szörfdeszka tetejére pakol, egyet magánál tart, a másikat a kezembe nyomja. Gyere, megvicceljük anyádat. A bejárati ajtó előtt állunk gázálarcban. Apám úgy néz ki, mint a Csillagok háborújában a fejvadász, akivel Han Solo találkozik Mos Eisley-ban. Sietsz valahová? Eltaláltad, és képzeld, épp a főnöködhöz igyekeztem, meg akartam mondani, hogy végre megvan a pénz. Késő, miért nem fizettél határidőre? Jabba vérdíjat tűzött ki rád. Minden fejvadász téged keres, én meg is találtalak. Igen, de hát mondom, hogy megvan a pénz. Ha ideadod, elfelejtem, hogy találkoztunk. Ekkora összeget nem hordok magammal. Apám a fülembe súgja, csöngess. Anyám nem nyit ajtót. Most apám csönget, hosszan, határozottan. Halk jövök, papucsklaffogás, a kulcs a zárban kétszer kattan. Bú! Apám mély hangja zeng a lépcsőházban, anyám sikít, a mellkasához kap, gyorsan leveszem a maszkot.

Minek ez a hülyeség? Gáztámadásnál hálás leszel. Anyám nem reagál, a bevásárlószatyorból szedi elő a dolgokat. Direkt kértem, hogy ne ilyen barna vécépapírt vegyél. Jó lesz ez, Babika. Nem jó, mert vékony. Nem vagy te egy kicsit háklis? Pár mondat, és jön a szokásos. Bezzeg te mindent drágán vennél a sarki boltban, a hűtő rohad, a téli ruhák sincsenek eltéve. A szobámból hallgatom, ahogy anyám sír. Lehetséges, hogy egyszer sem szólt vissza?

A gázálarcokat átteszem egy másik bőröndbe. Régi mikró, egy doboz tele társasjátékkal, Police 07, Capitaly. Általában apám nyert, nála volt mindig a Váci utca meg a Vörösmarty tér. Anyámnak csak Kőbánya és a Mester utca kellett, ahol született és ahol felnőtt. Az én kedvencem a Dorottya utca volt, nagyanyámé a Beszkárt. Furcsa szó, mint az eszcájg vagy a snájdig, mosolyogtam, ha kimondta. A sarokban két zacskó bakelit, Köszönet a boldog évekért, Záray–Vámosi, Csak a Szépre emlékezem, Pepita LPX 17507. Egy hónap sem lenne elég, hogy rendet tegyek. Az ablakon keresztül bámulom a fehér utcát. Szólnom kell apámnak, vigyázzanak az óvodánál, életveszélyesek azok az ereszről lógó jégcsapok. Péter hív. Nem veszem fel. Ha rágondolok, összeszorul a gyomrom, ha arra, hogy nincs itt, megkönnyebbülök. Az orromat a hideg üveghez nyomom.

Megismerkedtem valakivel, mondom anyámnak. Ketten ülünk a kocsiban, Ozoráról megyünk Csopakra, hogy megnézzük a teljes napfogyatkozást és apám születésnapját ünnepeljük. Négy órát aludtam, másnapos vagyok, de muszáj beszélnem róla. És milyen? Szép. De nem szépfiús, szóval nem nyálas. Olyan kompakt. Kompakt? Aha. Péternek hívják. Nem Peti vagy Petike. Péter, mint a kőszikla. A szemöldöke gyönyörű, és a lábfeje, úristen, az nagyon. A teste is rendben van, pedig nem sportol. Egyedül a keze nem tetszik. Kicsit puha. Viszont úgy beszél, hogy nem tudsz megszólalni, mert annyira érdekeseket mond. Tudod, kire hasonlít? Keanu Reevesre, csak világosabbak a színei. Az ki? Nem tudod? Anyu, jézusom, nem láttad a Mátrixot? Legjobb film. Az ördög ügyvédje? Anyám rázza a fejét. Kis Buddha? Miért nem ezzel kezdted!

Huszonkét éves, szóval ideális. Még nem vették fel a Képzőre, de oda senkit nem vesznek fel elsőre, tizenháromszoros a túljelentkezés, ha kitartó vagy, negyedszerre vagy ötödszörre sikerülhet. Kíváncsi vagyok, milyen képeket fest, állítólag pszichedelikus minimálban nyomul. Meséltem neki, hogy jövőre megpróbálom az Ipart. Van pár ismerőse, megígérte, hogy összehoz majd velük. Képzeld, körbeutazták Kelet-Európát vonattal, jövőre Olaszország meg Spanyolország jön, mehetnék velük. Érted, már ilyeneket mondott, hogy jövőre. Anyámnak nem mesélem, hogy ő hamisította a vonatjegyet, bármennyire laza, jobb, ha nem tud róla, ahogy arról sem, hogy nemcsak füvezik, de ekit, speedet, gombát is tol néha. És képzeld, színházaknak is dolgozik, meg a Rádayban kidekorált egy kávézót. Mindenkit ismer, de tényleg mindenkit. És Iván, kérdezi. Mindig sikerül a lényegre tapintania. Sóhajtok. Pár napja találkoztunk a Szigeten a Faithless-koncert előtt. Messziről kiszúrtam a hülye járását, és mivel Andival már túl voltunk két négyegyes vébékán, a nyakába ugrottam, mire lefagyott, kelletlenül köszönt, és bemutatott egy magas, sportos lányt. Ivánnal nem lesz semmi, válaszolom. Lejjebb húzom az ablakot. Furcsák a fények, mintha jobban látszanának a fák körvonalai és a levegő folyamatosan rezegne. Mikor kezdődik a napfogyatkozás? Tizenkettő negyvenhatkor, még másfél óra. Apád vízibicikliről szeretné nézni a Balaton közepén. Vett egy tálca sört, tartalék aksit, két kazettát a kamerába meg tíz védőszemüveget a biztonság kedvéért, ott vannak hátul. Minek tíz? Akciós volt.

Rezeg a telefonom, Péter az. Itt vagy? Itt. Ő barátságos, én tőszavakban válaszolok. Nem szeretek vele csetelni, könnyen félreértjük egymást. Most erre mit mondjak, mire, amit az előbb kérdeztél, mármint nekem, mit neked, kérdezted, hogy mit mondjak, nem neked, nekik, kiknek. Ha hosszabban leveleztünk, furcsa, nyakatekert mondatokat használt, mintha teológiai értekezést fogalmazna. Ha csak a leveleit olvasom, nem szeretek belé. Azt írja, tett pénzt a közös számlánkra. Megkérdezi, hogy vagyunk, érdeklődik, kimentünk-e szánkózni. Nem mentünk. Gyorsan hozzáteszem, de építettünk hóembert. Menjünk ki szánkózni is. Megígérem. Idegesít, hogy rögtön meg akarok neki felelni. Nincs jól, napok óta fáj a feje, a héten nem dolgozott, még orvoshoz is elment. Fél, hogy komoly a gond. És ha nem tehet arról, hogy agresszív? Daganata nőtt, folyamatosan stimulálja az agyát, és emiatt nem tud normálisan viselkedni? Nem hagyhatom el ilyen állapotban. Megköszöni, hogy szóba állok vele. Azt írja, nem akar többet megbántani, eddig sem akart, nem érti, hogyan jutottunk idáig. Arra kér, tartsuk a kapcsolatot, legalább írásban. Sziával köszönök el.

Csöng a telefon, az óvodából hívnak. Biztos a kicsi miatt. Lelökött valakit a lépcsőről, betörte a fejét, kiszúrta a szemét. Elvira néni érces hangja. Jó napot, anyuka. Dobog a szívem. Baj van? Bárányhimlő. Megkönnyebbülök. Egyelőre csak a nagy, de megkér szépen, ha már így alakult, a kicsit is vigyem haza, előbb-utóbb úgyis elkapja. Az ő unokája is most gyógyult, kétszázharmincöt pötty, még a fütyikéjén is volt neki, hősiesen tűrte, kitartást, anyuka.

II.

Fázom. Erre ébredek reggel hétkor. Az orrom hideg, bebújok a paplan alá. Holnapután farsang, nem állok sehogy. Kérjük a kedves szülőket, mellőzzék az erőszakos jelmezeket, Marvel-képregényfigurák, Csillagok háborúja-karakterek, kalóz satöbbi. A nagy hableány szeretne lenni, a kicsi papagáj. Mindkettőt le fogom beszélni. Cica vagy kutya. Az könnyű, csak farkat meg fület kell csinálni. Köszönjük, hogy rendszeresen támogatják csoportunkat tisztasági eszközökkel. Kérjük, hogy folyékony szappant ne hozzanak, ellenben a szalvéta elfogyott, és a vécépapír is fogytán. Várjuk az ünnephez a sütemény- és üdítőfelajánlásaikat. Köszönettel, Elvira néni. Ráz a hideg, de nincs kedvem kiszállni az ágyból.

E-mail Terikétől. Terike Péter keresztanyja, mosolygós szemű ősz néni kellemetlen, nyikorgós hanggal. Anyósom halála után sokszor vigyázott a gyerekekre. Rövid levél, sokat gondol ránk, a végén három bekezdés Szent Ritáról és egy közbenjáró ima. Szent Ritáról annyit tudok, hogy csecsemőkorában összecsípték a darazsak, de nem sírt. Nagyanyámtól karácsonykor az aktuális éves horoszkópos könyv mellé mindig kaptunk egy védőszenteset is. Az unokatestvéremék reformátusok, anyámat a buddhizmus érdekelte, egyedül én olvastam. A reménytelen helyzetek védőszentje, írja Terike. Második bekezdés, lehetetlen ügyek szentje. A helyzet tehát nem csupán reménytelen, hanem lehetetlen. Spanyolországban a házassági gondoktól szenvedők patrónája. 1381-ben született Olaszországban. Hiába szeretett volna apáca lenni, a szülei már gyerekkorában odaígérték egy gazdag, ám nehéz természetű férfihoz. Rita hősiesen tűr, engedelmeskedik, bízik Istenben, a férje megváltozik. Terike útmutatása egyértelmű.

Üdvözlégy, dicsőséges Szent Rita! Erős bizalommal térdelek előtted, együttérző szeretetedre hagyatkozva, hogy segítségedet kérjem jelen nagy szükségemben. Közbenjárásod által nyerd meg nekem, hogy az élet szenvedéseit megadással viseljem, és pártfogolj minden nehézségemben. Ámen. Drága Rita, bajban vagyok, segíts.

Egyre jobban fázom. A gyerekeket betakarom egy vastag pokróccal, a kicsi kinyitja a szemét, korán van, suttogom, megsimogatom a hátát, a másik oldalára fordul. Megnézem a hőmérőt, tizenhat fok, apám biztos megint levette a fűtést. Ökölbe szorítom a kezemet. Ezt akkor csinálom, ha legszívesebben felpofoznám a gyerekeket. Amikor nagyon felidegesítenek, magamra zárom a vécéajtót, elszámolok tízig, aztán húszig. Ezt Lajos atya tanácsolta tavaly, amikor még jártam templomba. Gyónom a mindenható Istennek és neked, lelkiatyám, hogy legutóbbi gyónásom óta ezeket a bűnöket követtem el. Meg akartam ütni a gyerekeimet. A fejüket megfogni és beverni a falba. Talán nem pont így mondtam. Lajos atya mindenesetre azt javasolta, legközelebb menjek ki a szobából, üljek be a vécére, és zárjam magamra az ajtót. Képzeljem el részletesen, mit csináltam volna velük, és utána hogyan érezném magamat. Majd a végén adjak hálát a Jóistennek, hogy bezárkóztam.