AMTAK E-KÖNYVEK

Jókai Mór

A fekete vér

AMTAK Bt, 2023

Cop. AMTAK Bt, 2023

Sorozatszerkesztő: Varsányi József

Grafikai tervező: Vári Gabriella

ISBN 978-615-6549-70-9

Kiadó: AMTAK Bt, 2040 Budaörs, Semmelweis u. 6/B

+36 20 218 6762 amtakbt@gmail.com www.amtak.hu

Látogasson el megújult honlapunkra, ahol rengeteg új kiadvány várja nagy árkedvezményekkel!

Próbálja ki pendrive-könyveinket is! Minek rakná tele lakását zsúfolt könyvespolcokkal, ha egy albumban elfér egy teljes könyvszekrény anyaga? Bármikor elővehető, könnyen kezelhető, és nem foglalja a tárhelyét sem. Kiadónktól rendelve egységesen 2.500 Ft/db, amin elfér akár sokezer oldal, és az ár tartalmazza a postaköltséget is. USB csatlakozóval laptopról olvasható vagy USB-OTG-kábellel telefonról is.

Készült: AMTAK Bt, Budaörs

A fekete vér

Tartalom

A fekete vér

I. FEJEZET A fekete asszony

II. FEJEZET Az aranymosó kunyhója

III. FEJEZET A „Vatermörder”

IV. FEJEZET A megyefőnök

IV. FEJEZET A megyefőnök

VI. FEJEZET Aranka

VII. FEJEZET Estély a kegyelmes úrnál

VIII. FEJEZET A méreg-vetés

IX. FEJEZET A fényes elégtétel

X. FEJEZET Jótékony művészet

XI. FEJEZET A rákfordító nap

XII. FEJEZET A művész gunyhója

XIII. FEJEZET A kettős árnyék

XVI. FEJEZET A hét szem paszuly

I. FEJEZET
A fekete asszony

Először jelent meg Európában.

Hogyan jött? Hogyan támadt? Azt nem tudja megmondani senki. Úgy utazott egyik országból a másikba, vidékről vidékre. Ahol egyszer megtöltötte a temetőket, odább ment, nem tért többé vissza.

Erdélyben hívták „csumának”, a tótságon „kiszelának”, a magyarok „epemirigynek”, az orvosok „cholera morbusnak”, az egész világon „fekete asszonynak”.

Próbálták gyógyítani, védekezni ellene. Megtiltották megyeszerte, a dinnye-, uborka-, gyümölcsevést; a pálinkaivást; a szobák padlójára klórmeszet hintettek, kámfort kötöttek zacskóba, s azt viselték nyakba kötve; füstöltek fenyőmaggal és köménnyel, mosdottak borecetben; ittak citromfű-herbatét. Mind nem használt semmit.

Megkísérték elzárni az útját. A vármegyék felültették a nemességet, a városok fegyverbe öltöztették a polgárőrséget, „kordont” húztak a határokon; a hidakat elállták. Mind nem használt semmit. A fekete asszonynak nem kellett se komp, se repülőhíd: egy lépéssel átugrott Tiszán, Dunán, Szamoson.

A falukon szalmával kitömött bábot hordoztak körül, azt elnevezték csumának; nagy énekszóval kivitték a temetőbe, s ott cihertűzön megégették; – másutt meg levetkőzött leánykákat fogtak eke elé, s azokkal körülszántatták a falut – az sem használt semmit.

Ahol már egyszer megjelent, ott megtiltották a harangozást, a templomokat bezárták, minden összejövetelt megszüntettek; akit a fekete asszony lehelete ért, azzal a tudós doktorok viszmuthport itattak, forró téglákat rakattak az ágyába, dunnák alá takartatták, két embert mellé állítottak botokkal, hogy ha kezét, lábát kidugja a dunna alól, kommantsanak rá. Az sem használt semmit.

Hogyan jön? Honnan támad? Senki sem tudta kitalálni. Egyetlen hírlap volt az országban, melyben azt lehetett olvasni, hogy az a titokteljes rém valami apró, szemmel láthatlan férgecskéktől származik, melyekkel telítve van a levegő: azért olyan sárga az ég nappal. De hogy ezeket a „monas”-okat mi viszi előre, holott sohasem fúj a szél, azt senki sem tudta megmondani.

Olyan volt annak a járása, mint egy pusztító hadjárat. Egyszer aztán az a hír terjedt el a nép között, hogy az urak és a zsidók szövetkeztek a parasztság kiirtására: ezek mérgezik meg a kutakat meg a pálinkát. A bujtogatók több helyen fellázították az alsóbb néposztályokat, s a felbőszült tömegek elkezdték az úri kastélyokat és a kocsmákat ostromolni; urakat és nőket brutális kegyetlenséggel gyilkoltak le vidékszerte. A megyei nemesség nem bírta elég erővel magát a pórlázadás ellen megvédelmezni; a kormány a katonai rendes haderőt lett kénytelen a zendülés elnyomására kirendelni s az igazságszolgáltatást a katonatisztekre bízni. Néhol elég volt egy százados is; de egyes országrészekben tábornokra volt szükség.

Lenke Lőrinc báró tábornok magyar indigena volt, ki a honosságot valóságos érdemeiért nyerte; derék katona volt; magyarul is beszélt; fiatal korában deli legény lehetett, de még negyvenöt éves korában is hódító alak volt.

Férfias kitűnő tulajdonságai nyerték meg a számára a vidék legszebb asszonyának a szívét, akit nőül is vett. Özvegyasszony volt; előbb gróf Bárdy Ferencné, akitől egy fiúgyermeke maradt: Zoltán. Első férje után nagy jövedelmű birtoka maradt, melyet mint gyermekének gyámja kezelt. A tábornok ellenben a tiszti jövedelmén kívül semmivel sem bírt.

Házasságuk második évében történt az, hogy az ordinárius azt a kedves titkot közölte a tábornokkal, miszerint örvendetes családi esemény van közeledőben, ami ajánlhatóvá teszi a bárónénak a falusi magányba kivonulást.

A Bárdynak birtokán szép barokk stílban épült kastély volt, pompás parktul környezve, melynek folytatását rengeteg őserdő képezte, tele mindennemű vadakkal; az erdőt egy hegyi folyam szelte át, kanyargó folyással, melyen nagyobb vízállásnál fákat úsztattak le; alacsonyabb víz mellett pedig a zátonyos medrében aranyat mostak a cigányok.

Ebben az esztendőben a tartós szárazság miatt csaknem ki volt száradva a folyam, amiből az aranymosó cigánynak az a dupla haszna lett, hogy a fönnakadt szálfákból, deszkákból ingyen fölépíthette, be is bútorozhatta a gunyhóját a part szélében.

Anna bárónő áldott állapota a beteljesüléséhez közeledett már. Férje, a tábornok, amint a tiszti szolgálata megengedé, sűrűen ellátogatott hozzá a székvárosból. Előre volt gondoskodva minden segítségről. A tudós asszony hetekkel elébb ott lakott állandóul a kastélyban. Az istállóban éjjel-nappal fölnyergelve állt a mokány paripa, hogy ha orvosért kell bevágtatni a városba, s a postagalamb ott volt a kalitkában, mely az örömhírt gyorsan megvigye a tábornoknak.

János volt a neve a hajdúnak (hajdan huszár volt), akire a galamb őrzése volt bízva, a komorna értesítésére ő írta volna meg a postacédulát.

Az utolsó napok alatt azonban a tábornok utasítást kapott a főkormányszéktől, hogy siessen rögtön a rendelkezése alatt levő csapatokkal a szomszéd megyében kitört pórzendülést elfojtani. Nem is volt ideje erről hírt adni a nejének. De tán szándékosan is mulasztá ezt el. Nagy indulatrohamoktól, különösen ijedségtől ily állapotban levő nőt meg kell óvni. A tábornok bizton hitte, hogy pár nap alatt erélyesen föllépve a lázadók ellen, az egész zendülést el fogja nyomni.

Ez be is következett: a lázongó csőcselék az első szurony láttára szétfutott az erdőben; a lázító főcinkosokat kézre keríték a huszárok. A vármegye kihirdette a statáriumot.

A szétkergetett lázadók azonban annál dühösebbek lettek a tábornokra, s hogy bosszújokat töltsék rajta, nem kellett egyéb, mint átkelni a hegyháton, s a túlsó völgyben fekvő Bárdy kastélyt megrohanni, ahol a tábornok felesége lakik.

Abban a kastélyban ugyan volt annyi fegyverfogható cselédség, hogy ha azok bátran szembeszállnak a lázangó csőcselékkel, annak a támadását visszaverhetik. Azonkívül a faluban lakó jobbágyságra is lehetett számítani, melynek Anna valóságos jóltevő angyala volt.

Hanem a rendkívüli események egyszerre megváltoztatták az egész népkedélyt.

Az epemirigy a faluban is megjelent. Reggel még látták az ép, egészséges férfit, amint kiment a mezőre kaszálni, s este már halva hozták haza. Pedig csak egy korty pálinkát ivott, attól lett rosszul. Mintha a szívét szakították volna ki. Az özvegyek kiálltak a tornáckapuba, s telesikították az utcát, s jajveszéklésükkel átkozták az urakat.

Az ijedelem meg a düh ragadós.

A bőszült félelem elharapózott a kastély cselédsége közé.

Elkezdtek suttogni.

A tábornok, éppen úgy, mint sokan mások, orvosok tanácsára valami profilaktikus patikaszert küldött le a városból. Keserű volt az nagyon, volt benne china, ipekakuanha, aloé, ópium összevegyítve. Ezt biztos szernek mondták a járvány ellen. A bárónő gondoskodott róla, hogy abból minden házicselédje kapjon egy üvegcsével; s a falubeli jobbágyoknak is osztott belőle.

Az első halálesetnél aztán elkezdték suttogni, a másodiknál már kimondták, a harmadiknál már ordították, hogy az uraság mérgezteti meg a parasztokat.

Éppen vacsoránál ültek a kastélyban.

A bárónő, a társalkodónője, a pópa, a nevelőnő, a tudós asszony, a tiszttartó. A János hajdú hordta körül az ételt. A kisfiút, Zoltánt már aludni küldték.

A második étekfogásnál a hajdú valamit súgott a bárónő fülébe, mire az fölkelt az asztaltól, s nyájasan mondta az asztaltársaságnak, hogy csak folytassák a vacsorálást, neki sürgős elintézendője akadt. Azzal fölkelt, és kiment az étteremből.

– Minden úgy van, ahogy mondtam – szólt a hajdú. – A zendülők követei fölbujtogatták a falubeli jobbágyságot. A vadászokat kinn az erdésztanyán már lefegyverezték. A kastélybeli cselédség meg van rémítve, ezek az első puskalövésre elbújnak a pincébe.

– Hát a kocsisok?

– Azokban még volna lélek. De ha mi most hintóval hajtatunk végig a falun, ott bennünket föltartóztatnak. A hidat kaszás őrök tartják megszállva, s úgy hallom, hogy a gerendákat is fölszedték.

– Mit akarnak a lázadók?

– Mindenek fölött rabolni, dorbézolni. De azonkívül a kolomposaiknak az a szándékuk, hogy a bárónét kézre kerítsék. Akkor aztán azzal fogják fenyegetni a tábornok urat, hogy ha az elfogott cinkostársaikat szabadon nem bocsátja, sőt föl is akasztatja, a feleségén állnak kegyetlen bosszút.

– Merre lehet még menekülnünk?

– Csupán csak az erdő felé. A parkon keresztül szabad az út, s onnan a vadaskert palánkja mellett látatlanul lehet végigosonni. A lázadók benn vannak a vadaskertben. Arra nem is gondolnak, hogy mellettük lehet átbújni. Onnan aztán a vízmosáson végighaladva, elérhetni a folyampartot. A víz sekély, átgázolhatunk rajta, s aztán a pásztorok ösvényén föl a hegynek. Reggelre a városba érhetünk.

– Csak kibírjam odáig erővel.

– Óh, a grófnő nagyobb gyalogolásokat is tett már, mikor egyhuzamban fölmentünk a Bucsesre. Siessen fölvenni a köpenyét.

A bárónő hálószobájába sietett a köpenyét magára venni. Mikor a hímzőasztalkája mellett elhaladt, s megpillantá rajta a kész hímzetet (valami nagyon kis embernek való köntös volt az), megszállta a nehéz sejtelem, hirtelen összecsomagolta a fölkapkodott ingecskét, pólyácskát meg a horgolt selyem főkötőcskét, s elrejté a köpenye alá. Azzal visszafutott a tornácba.

– Hát a Zoltán fiam hol van?

– Ő föl van öltözve, s odalenn várja a bárónét a hátulsó ajtónál.

– Van valami fegyverünk?

– Nekem van két pisztolyom, a kis grófnak meg a vadászkarabélya.

– Az egy gyermek.

– De tud az lőni, volt már medvevadászaton is. Siessünk, báróné!

– Értesíteni kellene az asztaltársaságot.

– Az Istenért! Ne nagylelkűsködjék most a báróné! Ha ezek mind velünk együtt futnak, abból olyan lárma lesz, hogy el leszünk árulva. Itt van a pópa, az megvédelmezi őket.

Ezzel a szóval durván, erőszakosan ragadá meg a hű cseléd úrnője karját, s magával hurcolá a hátulsó lépcsőn le a parkra nyíló veranda ajtajáig.

A kis Zoltán gróf ott várt reájuk. A puskája vállára volt vetve, a kezében két hegymászóbotot tartott.

– Itt a botod – suttogá az anyjának. – János elöl megy, én hátul, te középen.

Mikor kiléptek a kastély hátulsó ajtaján, előbb óvatosan szétnéztek a széles oszlopok mögül: nem les-e rájuk valaki? – Senki sem vette észre menekülésüket.

Az ég is kedvezett nekik: egészen be volt borulva; a szélzúgásban elveszett a léptek hangja.

Amíg a parkon áthaladtak, a kavicsozott út elég jó kalauz volt. A vadaskerthez érve pedig vezetőül szolgált nekik a palánk, mely hosszan levonult egész a vízmosásig. Volt gyalogösvény, amit a gyümölcsszedő asszonyok tapostak a palánk mentén.

Csak a tapasztalt huszárnak, aminő János hajdú volt, juthatott eszébe az a vakmerő terv, hogy a közeledő ellenséggel szemben, annak az oldala mellett lehet legjobban elmenekülni.

Az erdős hegyháton lehetett látni a föllobogó jeltüzeket, melyeknek lobogványából sötét emberalakok sziluettjei tűntek elő.

A mély vízmosásnál el kellett hagyni a palánkot s abba alászállni.

Nappal igen regényes ez az út a páfránnyal és szederindával benőtt kövek között; de éjjel, sötétben ez mind akadály. Az ember nem lát a lába alá.

Elkezdett villámlani. A pillanatnyi fény csak elvakít, de nem világít.

A hajdú valamit gondolt ki.

A dörzsgyufa még akkor nem volt kitalálva. De volt acél és kova.

A János egyre csiholt, s a szikrák megvilágosítottak néhány lépésnyi tért. Zoltán pedig segített az anyjának fölhágni s leszállni, ahol görgeteg kő állta el az utat.

Így haladtak lefelé a vízmosás vágásában.

– Mindjárt ott leszünk, grófnő, a partnál – biztatá úrnőjét a hajdú. – Ott látom már a „kővé vált barátot”, az a magas kolonc a vége felé van. S ott már csupa kavics a vízmosás medre, mintha csinált út volna.

Csakhogy annyi kapaszkodás, ugrálás veszedelmes volt a hölgyre nézve.

– Nem bírok tovább menni! – lihegé egy kőrisfába kapaszkodva. – Megfulladok.

Nyilalló fájdalmak vették elő.

– Ez kellett még! – dörmögé a hajdú. S aztán nem sokat teketóriázott, hanem átnyalábolta az ingadozó nőt, aki abban a percben eszméletlenül esett a karjai közé. – No most úrfi, maga vegye a kezébe a tűzszerszámot, s mutassa az utat; mert ha én most elesem, akkor hárman esünk el.

Így haladtak tovább: elöl a gyermek, a tűzkővel, acéllal csiholva, nyomában a hajdú az elájult bárónővel.

Elérték végre a kővé vált barátot, s azontúl járható volt a hegyszakadék medre. Apró kavics, kőzsurma volt az alja. Szerencsére az ég is kitisztult: a zivatar elvonult másfelé.

A telehold bevilágított hellyel-közzel a szakadékba. – Ennek a vízmosásnak a torkolata közelében van az aranymosó cigánynak a tanyája. – Talán a záporok rohamai hordták alá ezen az úton a kőzetben rejlő telérből a sáraranyat?

II. FEJEZET
Az aranymosó kunyhója

A vízmosás mély vápát szakított a hegyoldalban, s ahol a völgyet elérte, széles területen görgeteg kövekkel teríté be a talajt, melyen az egyedüli növényzetet az a nagy kerek levelű, ernyős virágú bazsamint képezte, mely a tömpölyökben szeret lakni.

A hegyi folyam e helyen nagy kanyarulatot tesz, az ellenkező oldalon mélyen benyúlva a bazaltsziklába, míg az innensőn messze benyúló szürke zátonyt képez.

Ennek a zátonynak a szélét körül szokták állani a gázlómadarak: gólyák, gémek, kócsagok, akik ott úri kedvteléssel űzik a halászatot, nem törődve vele, hogy a zátony túlsó oldalán egy félmeztelen ember meregeti lapáttal az iszapot, s töltögeti teknőbe, lúgozza hosszú vályún keresztül. A cigány meg a vadmadarak megszokták már egymást.

Az aranymosó egy arany évi bért fizet az uraságnak; de azt is visszakapja busásan ajándékokban.

A gunyhója ott van a part szélében; felét az áldott természet, felét a jó szerencse adta. Néhanapján a zátonyon megrekedt faderekakbul került ki a szelemenfája, ahhoz vannak kötözve a nádkévék, a paticsra, az egészet befutotta az iszalag meg a szederinda: tele van virággal, s az emberi indusztriát képviseli a fölfuttatott tök, melynek sárga virágai úgy világítanak, mint a fáklya a zöld sötétség közt. Drága növény! Azok a nagy turbán oldalú kobakok, amik piros pofáikkal a tetőről alámosolyognak, képezik a téli eleségét az egész családnak.

A cigánynak felesége is van.

Akkor bizonyosan porontya is lesz. Fiatalok mind a ketten.

A János hajdú jó emberük volt; sokszor hozott nekik egyet-mást a kastélyból. A bárónő pártfogolta őket.

„Haricská”-nak hívták a jó embert.

Furcsa név biz az! De hát „rizskásának” csak nem híhatták; mert az uraknak való csemege – szegény emberé a haricska. Jó név az a cigánynak! Csak abbul is volna mindig elég!

A kis Zoltán gróf is jól ismerte ezeket az embereket; le szokott ide járni kócsagot lőni, s olyankor összetették a lakomájukat; a cigány halat sütött cserepcsikon, a kis gróf meg szalonnát pirított.

Amint a vízmosásból kijutottak, Zoltán előresietett a gunyhóhoz.

János hajdú lassan tudott haladni az ölében tartott drága teherrel: vigyázni kellett minden lépésre; ki is fáradt, többször kellett pihenőt tartania. – Zoltán segélyül akarta hívni az aranymosót. Két férfi egy hárságyon könnyebben és biztosabban szállíthatná el az eszméletlen bárónőt.

Amint a zátonyhoz érve, a fényes holdvilágnál széttekinte a fiú, megdöbbenté az a látvány, ami útjában állt.

Máskor a zátony szélét lepték el a gázlók, azok holdvilágnál is szeretnek halászni, most pedig szerteszét feküdtek a földön; némelyik a hátán hevert, s a szárnyaival vergődött, hosszú lábait összehúzva.

Mi lelte ezeket?

Hát a fekete asszonynak a lehelete. Ahol a kolera megjelenik, ott szarka, csóka, vízimadár mind elpusztul. Még aminek szárnya van, az sem tud előle menekülni. A kolera még magasabban repül! Annak a rémfeje a felhőkig fölér!

Zoltán sietett a gunyhóhoz.

Az aranymosó ott feküdt az ajtó előtt keresztben egy gyékényen. Ébren volt, a szemei nyitva voltak. És mégsem tápászkodott föl fektéből, mikor a kis grófja előtte termett; pedig az igen szépen köszöntötte.

– Mit csinálsz itt, Haricska?

– Halódom – mondá a cigány. Olyan volt a hangja, mintha pincebolt alul hangzanék föl.

– Csak nem teszed azt?

– Én nem, de teszi a Devla. Megyek már, útban vagyok.

– Mi lelt?

– A „csuma”. Délben megkapott, éjfélre megölt.

– Mid fáj?

– Most már semmim. Mert már kiadtam a lelkemet. Jaj de rossz volt! Még a születésem óráját is megátkoztam. Megvakultam, megsiketültem. – Most megint látok, hallok. – Nem fáj semmi, csak nagyon félek. – A szúnyog akkora előttem, mint egy griffmadár. S azt énekli a fülembe: „Nem látod meg többé a hajnali csillagot, Haricska!” Jól hallom.

– Hát a feleséged hol van?

– Odabenn a kunyhóban.

– Hát mért nincs melletted, hogy ápoljon?

– Mert annak meg eltörött a kereke.

Ezt a virágos mondást nem értette meg az úrfi. Parasztok szokták magukat így kifejezni.

Be akart nyitni a kunyhóajtón, hogy a cigányasszonyt kiszólítsa.

De odabenn egyszerre csak kisgyermek nyivákolását hallá, s attól visszariadt.

– Gyermek van odabenn?

– Az ám.

– Hogyan?

– Hát az a gólya hozta, aki ott vergődik a nád között. Azt is megölte a csuma. Még a madarak is megdöglenek, ha a csuma rájuk fúj; varjúk, gémek, mind lepotyognak az égből. A csivasz duhajok azt kiabálják, hogy az uraság rontja meg őket! Hát a repülő madarakat is az uraság rontja meg? – Jaj! A csuma szuflája az. Érzem én azt az ujjam hegyével. Nem hideg, nem forró; nem csikland, nem is fáj; mégis érzem: érzem a szagát, nem füst, nem bűz, mégis érzem; – a nyelvem érzi az ízét: nem édes, nem keserű, hanem halálos… Fogd be a szádat, kis gróf, be ne leheld.

Eközben megérkezett a János hajdú. Úgy sietett, hogy az arcán csurgott a veríték kétfelül.

– Gyorsan! Gyorsan! Nyissa ki az ajtót, úrfi! – kiabált Zoltánra.

– Nézze! Haldoklik a Haricska! – rebegé Zoltán.

– Bánom is én most, hogy mi történik a Haricskával! A báróné dolga az első. Tudtam, hogy veszedelem lesz!

Azzal átlépett a haldoklón, s berúgva a kunyhó ajtaját, bevitte magával az ölében tartott úrnőt, akinek a feje hátra volt szegve, ajkai, szemei nyitva; hosszú haja a földet seperte.

Odabenn a cigányasszony „Jézus Mária” sikoltása hangzott. Azután a hajdú halk dödörgése, vegyülve az asszony sápítozásával.

Néhány perc múlva kilépett az ajtón a hajdú.

– Siessünk, úrfi! Siessünk! Míg ránk nem virrad.

– Hát az anyám?

– Annak itt kell maradni, nem jöhet tovább.

– Akkor én is itt maradok az anyámat megvédelmezni.

– Jobban megvédelmezi azt ez a haldokló cigány itt az ajtóban. Ha azt meglátják az üldözők, világgá szaladnak ijedtükben.

– Hogyan hagyjam itt az anyámat? Egyedül, elájulva?

– Azon az úrfi nem segíthet. A kunyhóban semmi helye most. Nem érti? Siessünk! Mentől hamarább odatalálunk a katonasághoz, annál elébb visszajöhetünk a segítséggel. Elébb itt lehetünk a katonákkal, mint a lázadók.

Ez a magyarázat győzött. Zoltán fogta a puskáját, s követte a hajdút.

A part szélén volt kikötve a Haricska lélekvesztője: egy fűzfaderékből kivájt ladik; azon ketten átvádoltak a túlsó partra, s aztán siettek az erdős ösvényen fölfelé a hegynek.

A haldokló cigány dideregve motyogott magában.

– Az elébb semmit se láttam, se hallottam; most meg kettőt is látok, kettőt is hallok. Egy denevér röpked előttem, s két denevért látok. A kunyhóban két gyermeksírást hallok. – Hallod-e, Manga?

Öklével bezörgetett az ajtón.

Arra félig kinyílt az ajtó, s egy buglyos fő tekintett ki rajta: barna cigányasszony képe.

– Mi kell, drágám? – suttogá az asszony.

– Hagyd nyitva az ajtót – nyögé fogvacogva a haldokló.

– Nem lehet, mert belátnak.

– Ki látna már be?

– Az ott ni! – szólt az asszony egy fényes csillagra mutatva. – A „Devla szeme”.

– A „Devla szeme”. Hát mit lát meg? Mit csinálsz odabenn?

A porontyokat fürösztöm.

– Mi a? Mit mondasz? Az is kettő?

– Egy purdé van – meg egy báró.

– Ne mondd?

– A haldokló arc mosolyogni próbált. Olyan furcsa volt ez, hogy nevetni lehetett volna rajta. Milyen tréfák vannak e világon!

– Fiú? – suttogá kérdezve.

– Hát mi volna?

– Hadd lássam.

– Csak várj. Elébb bepólálom.

– De nem várok ám soká. Visznek!

– Dehogy nem vársz! Mit adjak, drágaságom?

– Ajh, ha én még egyszer uborkalével jóllakhatnám.

– Hozom, édes. Hogyne adnék, ha kívánod.

Azzal kihozta az egész fazék savanyított uborkát, s letérdelve a haldokló mellé, odavette annak a fejét az ölébe, s a szájához tartva a fazék szélét, megitatta az uborkalével.

– Jajh! De jól esett – nyögé a beteg. – Egész emberré lettem tőle. – No már eredj dolgodra.

A cigányasszony betette maga után az ajtót. Mit csinált odabenn hosszú ideig? Az az ő dolga. Neki kellett helytállni kettőért. Az a másik folyvást eszméleten kívül volt.

A Haricska azalatt alkudozott a feje fölött röpködő denevérrel.

– Jaj, csak addig ne vigy el, amíg meg nem látom – a purdét. Az én kis angyalkámat. Aztán vihetsz már. Olyan könnyű vagyok, mint egy falevél. Héj Manga! Manga!

Nem tudott már az ajtón dörömbölni, nem volt se keze, se lába.

Megnyílt az ajtó, a cigányasszony kihajolt rajta. Egy kis újszülött volt a két kezében, pólyába burkolva, főkötőcskével a fején. Mind egyformák azok, cigánypurdé, báróúrfi – az első napján az életnek. Hanem a pólya hímzett patyolat volt s a főkötőcske selyemből.

– Nézz rá! De hozzá ne érj! – Suttogá a nő, a haldokló feje fölé tartva a csecsemőt.

A Haricska arca gyönyörre torzult: szemei ezüstfényben ragyogtak, az ajkai szét voltak nyílva. Elkezdett imádkozni cigányul

…Amáró dáde…

Elvitte az ámenig.

Aztán nagyot fohászkodott.

– Ki viseli majd gondodat, szegény féreg, ha én meghaltam?

Az anya ravaszul mosolygott, s odasúgott neki

– Nézd, milyen szép selyem főkötője van! Hát ez a gyolcs pólya! Hé!

A haldoklónak nagyot villant még egyszer az elméjében. A repülni készülő lélek még szünetet tartott. Azon a mélyből jövő hangon kérdezé:

– Hol vetted azt?

Erre a szóra a cigányasszony mind a két kezével fölemelé a feje fölé a csecsemőt.

– Hohó! A te fiadból úr lesz! Méltóságos, excellenciás úr! Nem lesz ennek semmiben fogyatkozása.

A haldokló nagyot vonaglott, a szemei fölfelé forogtak.

– Manga! Te! – hörgé.

– Egy szót se szólj! – dörmögé a nő, tenyerével letakarva a férje száját. – Ha kérdezi odafönn Szent Péter apostol, el ne mondd, amit tudsz.

Az még egyet hörgött, azzal összehúzódott görcsösen, mint egy téli álomra készülő marmota. Az volt a halál.

Az asszony bement a gyermekkel a kunyhóba; aztán visszajött, lefogta a halott szemeit, mindegyik szemére egy kétgarasost tett nyomtatóul, az állát felkötötte. Azután a görcsösen összehúzódott karjait, lábait kinyújtóztatá. Megmosdatta, lepedőbe betakargatta. A két kezét a mellén összekötötte, egy kis rézkeresztet téve a kettő közé.

Azután visszament a kunyhóba, mind a két síró gyermeket lecsillapítani. Azok már az első táplálék után kiabáltak.

Más asszony ilyenkor maga is megfekszi az ágyat.

Neki csak egy ágya volt, s azt az úri hölgy foglalta el. Az pedig a halál révén volt. Neki azt is kellett ápolnia. Szürkülni kezdett már. Manga kiment az erdőre gyógyító erejű füveket keresni, vérelállító fekete nadálytőt, tejoszlató bürköt, halálélesztő nárdusgyökeret. Ismerik azokat a cigányasszonyok. Nem felejtett el egy garabót teleszedni málnával, üdítő italul a fölocsúdó betegnek.

Mire visszatért, az úri nőnél az ájulást fölváltotta a delírium. Addig kötözgeté áldott jó füvekkel, amíg elcsillapult, megitatta málnavízzel, elaltatá.

Azután a tűzhelyhez látott; készített magának málélisztből mamaligát. Jóllakott vele. Aki két csecsemőt táplál, annak magának is táplálkoznia kell. Volt egy fazék uborka is. De ahhoz nem nyúlt. Ezt el fogja vinni magával a Haricska az útra egész fazekastul. Ahogy az ősemberek szokták.

Akkor aztán előjött a fűrésszel és a baltával, s két szál deszkából készített az urának koporsót.

Azzal megint bement a kunyhóba, megszoptatta a két fiúcskát, az úrnőnek megdörzsölgette a karjait, lábszárait, amitől az mélyen elaludt.

Mikor ismét előkerült a kunyhóból, már a nap kezdett kibukkanni a hegyek közül. Az ég állhatatosan sárga volt, mint az egész kolerajárvány alatt.

Eszébe jutott valami.

Két üres kobak tököt keresett elő, amik erős kócmadzaggal voltak összekötve.

Azzal lement a zátonyra, ahol az aranymosó turzások voltak.

A puha, nedves porondban meglátszottak az elmenekültek lábnyomai, egész világosan. A kis gróf finom topánkáinak a nyoma; meg a hajdúé. Ennek még a sarkantyúbevágása is ott volt.

A cigányasszony nagy pontossággal lépkedett bele a hajdú lábnyomaiba, s eltaposta azokat a maga mezítlábas ellenjegyeivel.

A partra érve levetette a ruháit, derekára kötötte a két kobakot, s azoknak a segélyével átúszott a túlsó partra. Ott meglelte az elvitt lélekvesztőt, visszaevezett rajta, s ismét kikötötte a szokott helyére.

Ott ismét felöltötte a ruháit, s visszasietett megint, a Zoltán lábnyomait taposta el a saját lépteivel. Nem tudhatta ki senki, hogy ott járt még más is.

S nagyon jó volt ez a furfang.

Alig pihente ki magát a kunyhóban, midőn zűrzavaros lármától kezdett visszhangzani a rengeteg. A zendülők, akik hajnalban megrohanták a kastélyt, s ott nem találták a bárónét és a fiát, minden irányban szétrohantak az üldözésükre. Ide is eljutott egy csapat.

A cigányasszony, amint a lármájukat meghallotta, kijött a kunyhóból. Karján hozta az egyik gyermeket. Azt, amelyik rongyokba volt bugyolálva. S aztán letérdepelve a holt ember koporsója mellé, elkezdett hangosan sivalkodni.

A zendülők visszatorpantak a láttára. Egy holt ember meg egy sirató asszony!

Addig takarékoskodott a könnyzáporával. Kellett az akkorra, amikor az üldözők megérkeznek. A jajgatásával sem alkalmatlankodott addig az erdőknek. Most aztán nekiereszté. Jajgatott, és tépte a haját.

A zendülők közel sem jöttek hozzá. A csuma tiszteletet tud parancsolni.

A cigányasszony kiabált nekik, hogy segítsenek neki az urát eltemetni. Ő maga nem bírja elvontatni a koporsót. Sírverem van. Az aranyásó gödre.

Dehogy mentek oda! Bekerített várnál erősebbé tette azt a kunyhót az eléje tett ravatal.

Csak nagy távolból kérdezősködtek tőle az elfutott báróné és a fia meg hajdúja felől. Megátkozta a két szemét, ha látta őket valaha.

A nyomokat sem találták sehol.

S hogy végképpen elriassza őket, utoljára oda akarta nekik adni a porontyát. Vigyék el, ha már az apját elvitte a devla. Erről meg éppen nem akartak hallani. Kilövöldözték a puskáikat. Káromkodtak, fenyegetőztek, s aztán visszamentek az erdőbe.

Azzal a Manga is visszament a kunyhóba, s ringatta a két gyermeket az egyetlen bölcsőben.

Estefelé érkezett meg egy csapat huszár az átelleni hegy felől, átúsztattak a folyamon. Velük volt János huszár meg a kis gróf.

Anna még akkor is hagymázos lázban volt, senkit sem ismert.

Hordágyra tették, s így szállíták gyermekével együtt vissza a kastélyba, ahonnan már akkor a vadász-katonaság kiverte a lázadókat.

A Haricskát segítettek eltemetni: cigány szokás szerint kedves szerszámait, tányérját, kését melléje fektetve.

A Mangát a tábornok háladatosságból felfogadta az újszülötte mellé szoptatós dajkának, s megígérte, hogy az ő purdéjáról is gondoskodni fog, mint a magáéról.

A Manga ott maradt az úri kastélyban, s fölváltva a városi palotában, amíg csak a fia annyira fel nem nőtt, hogy maga kereshette a kenyerét, ami cigányfiúnál hat-hét éves korában bekövetkezik.

III. FEJEZET
A „Vatermörder”

Huszonkét esztendő múlt el azóta: íránk 1853-at.

A világ nagyot változott ezalatt; gyermekekből férfiak lettek, fiatalokból öreg emberek, nagy urakból földönfutók, nemesemberekből adófizető polgárok; Magyarországból is lett Kronland, Kreisokra és Bezirkekre fölosztva. A hivatalnokokat „Bezirker” név alatt tisztelték.

Tisztelték, de csak úgy távolból: nemigen tartatott népszerűnek a hivatalviselés magyar hazafira nézve. Leginkább csehek és morvák lettek alkalmazva. Minden németül ment: közigazgatás, bíráskodás és a többi.