Borítószöveg

Kustos Júlia költői énje olykor úgy dadog, mint Démoszthenész, mégis elég, ha egyszer megszólal, és máris villámok csapkodnak, tarlók égnek, lángol a rét. Ilyenkor vállat von, és annyit mond: „Jó napot, én voltam a száj.” A szavak érintéssé lesznek, ahogy Pygmalion...

© 2022 Kustos Júlia

© 2022 Jelenkor Kiadó, Budapest

A Jelenkor Kiadó a Libri Könyvkiadó Kft. imprintje.

A borítón a Wilton-diptichon külső oldala látható.

Borítókép © Heritage Images / Getty Images

Borítóterv © Váraljai Viktória

Szerzőfotó © Máté Péter

ISBN 978-963-518-169-8

Kiadja a Jelenkor Kiadó

Megjelent Budapesten 2022-ben

Felelős kiadó Nagy Boglárka

Felelős szerkesztő Szenderák Bence

A szöveget gondozta Hradeczky Moni

Műszaki szerkesztő Széplaki Gyöngyi

Az elektronikus verziót készítette az eKönyv Magyarország Kft.

www.ekonyv.hu

„Az vállalja, kire várnak valahol,

hogy többet ért, mint amit értenie adnak.”

(Láng Orsolya)

naponta tanulunk bele

törődni hogy nem tudunk

semmit se már nem tudjuk

kimondani mit is mondhatnánk

arról hogy bajban vagyunk

először versekből tanultuk

de elmondani mondd mekkora kár

ha elkezdjük szinte rögtön

el is rontjuk a dolgot

a dolgunk iránt bennünk nincs

többé kegyelem bennünk a tárgy

szenvedélytelen gyűlik és

mi lesz majd ha az éhség is

elhagy és gyomrunk hús

ra sóra ízre nem tekint

nézd testünk szép templomát

szétveri a szó kikiált

belőlünk: innen már ne ússz

tovább ami a térképen még

látható nincs az a túlpart

a nádasnál csak fogrések

és kenyérbél és megrágott és

kiforduló száj

átmos napra nap valami

szükség legyen itt

egy tegnap ma holnap

holnapután még eltengődünk

a test szabta kegyen:

a vízről tudni szomj nélkül

a föld a madár lépte hó és

hangja a hang egy hang

vízen eltérített hajó.

Látogatás az udvarban

I.

Elsőként találj egy helyet,

ahová külvilágod nem kísér,

majd mosakodj ki közléseidből,

melyekkel másokat csak fenyegetnél.

Leltárba venned itt mindent letisztítva kell,

hogy mint talált kő, ismerős,

anekdotára csábító ne legyen.

Belégzésed: egy test tágítása.

Kilégzésed: megmerítkezés.

II.

Barna lakkba lépsz, és fekete bőrbe,

és harsánykék és bordó függönyökbe,

tévé zajába, finom porba, érintetlen,

levedlett tárgyak közé.

Úrnőd tekintetének a bálterem olyan,

mint egy túl sokáig nézett, jól felmért festmény.

Portrédat a falon mindenkinél jobban

az ő öregedő szeme ismeri: szeplőidet

kilúgozta a bőrből.

Jó napot, én voltam a száj.

III.

Trónja mellett elhaladva nem szűnnek az emlékek.

Megtorlásaid megtorlására egy elfeledett hangot keresel

– a szétszórt morzsák közé tévedt gerle bizonytalan

ideig még kering.

IV.

A bálterem hátsó falának étkezőasztalt tolt;

oda ülsz. Rajta egy lakoma pusztítása a teríték:

paprikacsutka, magjai széthintve, sószóró

kupoláján főzések zsírjai, ívén megbicsaklik

a napfény. Rántáslisztbe fulladnak a kókadt

majoránnák – irgalmazz, úrnő!

Vagy nem látod

a vajkocka barázdáiba

egyre csak süllyedni

a leengedett kést?

V.

Ott hátul hangosabban kell majd

hogy beszélj, tudod, hogy fél fülére

nem hall, csak mikor ágyúzaj előtt

függ a tiszta csend.

A trón mögötti térben évek telnek el:

kiáltozva kérdezel újra meg újra,

és nem csüggedsz,

és el nem feleded,

hogy felérni szenvedését

száz szenvedéssel ér fel.

A rügy

Én így tanultam a nyelvet:

szavaidban mindig legyen

szorongás, így tudsz majd

szorongatni másokat – de

igazadhoz jobban illik, ha

kérkedő nem leszel. Mert

még az ostoba őz sem fut

a zaj felé, arra megy, ahol

finom rügyeket szagol.

Finom rügy legyél hát, fán

túli ésszel, biztos magadban,

mert amit az őz akar, te azt

jóval döntése előtt tudhatod.

És rügyként félj a harapástól,

de fán túli testtel, hogy fájjon

az őznek, amit képzel,

hogy majd okoz.

Róza dala

„úgy tartsd a kezed hogy az álomból meríts […]

úgy tartsd a kezed hogy meríts az emlékezetből”

(Zbigniew Herbert: Ardennes-i erdő)

1.

A nevem Róza, nyolcvanéves vagyok,

családunk földjét borzasztóan féltem.

A nevem Róza, és a cselédségbe vissza

senkit nem eresztek, mert tudom, hány

ember fér el egy szobában, fejtől és lábtól

mennyi lehetséges. És mikor néha

visszamegyek, ki az utcából, át a főúton,

az akácos sorok közé, látom még a szántó

szélén egy viskó vonalait; a földön halvány

merőlegesek futnak össze, és a küszöb előtt

csontosra topogott föld emléke vár,

egy már beszántott, de terméketlen pont:

a mezőt innen kell lássam újra, és bal kezem

egy kilincsre tenném, és a jobbal belökném a ház ajtaját.

Ujjbegyemben egy meleg érintés, számban

egy száraz szalmaszál.

2.

Telkünk végén áll egy kis fa,

annyi terem rajt, hogy ágai,

ágai, a csontos, szikár ágak

ívbe hajolnak, képtelenek tartani,

de törni nem fognak, míg én

őrzöm őket szememmel.

3.

A fiammal élek. A férjem egy nap elszédült,

földre hullt, érett gyümölcsöm, és én azóta

mindennap szédülök és földre hullanék.

A fiamat ez tanította az időre, és

fiam lányait a fával tanítja:

azt mondja, annyi ideje áll itt,

amennyi ideje ő áll a földön.

És a kicsi, akinek a világ még

végtelen, lelket képzel a fának,

suttog a kéreghez.

És bár a lélek útjáról nem tud még semmit,

tanítani én sem tudom. Éjjelente valamit

a párnám alá teszek. Megnyugtat. Hidegvér,

hidegvér, hallom, és hajnalra elalszom

dünnyögő hangomon.

4.

Néha álmomban, mikor hátrálok, nekiütközöm egy díszletnek,

megébredek, és gondolkozni kezdek – mégis mióta ülök itt,

a kicsi mióta lehet mellettem, mióta kér, rajzoljak hercegnőt

és tornyot; a torony tetejére kupolát; a kupola csúcsára csillagot.

Mellé pedig egy fát roskadva körtéktől, törzsére darazsakat,

és amint ezt mondja, zümmögni kezd, mint akinek tejfogai közé

fészket raktak. Amikor nevet, a nyelvén ott táncol

egy kövér királynő, és félek, lenyeli,

de még jobban félek, hogy előjön

szájából, és majd az arcán masíroz,

míg ő csilingelve tovább nevet, miért kérded, mama,

álmodsz-e, vagy sem? miért kérded, mama, mi az

én nevem?, és nem pislog, talán észre sem veszi,

hogy gyönyörű szemén egy darázs mászik át.

Kezed pofonra nem emelheted,

még akkor se, ha fullánkja villan,

még akkor se, ha a szembogárban

látod tükröződni az ízelt lábakat.

Mert nem volt még túl régen, hogy

szobádban a hajnalt késsel köszöntötted

és barikáddal. Véget nem érő dulakodással.

Nem volt még elég rég, hogy idegenek trappoltak a házba.

Hogy azt kiabálták: kinyitni, kinyitni, mégis mintha felednéd,

férjed fényképe a vitrines szekrényről mikor eshetett le;

ajtód elé – hálóingben – összes holmidat

fel miért halmoztad?

5.

Az üveg a homlokon hasad meg,

erre ébrednek. És szemükben

szemed, mint egy állaté: riadt.

Az ajtón ki nem lépnek, tudhatják,

amit te tudsz, de csak azt mondják,

reggel megvizsgál egy orvos, azt mondják,

menjek aludni, nem kell félnem,

és ők félnek, és nem tudnak visszaaludni már.

6.

A csuklók köré ívet ír az augusztus.

A hálóing trombitavirág. A szél megérint,

és továbbállna. Néha olyan halvány vagyok,

hogy átképzelem magam egy színekkel teli,

szép túlvilágra.

Nyelvemre az ételt nehézkesen adják,

elkapom a kanalat, elharapom a szám.

A nevem Róza, azt mondják, és vannak

dolgok, amikre, érzem, emlékeznem kéne.

Nem tudom, miért, de mikor a közeli láp

szagát idehordja a szél, én mezítláb állok újra,

és szaladnék.