Emily Henry

NAGYBETŰS ÉLET

Fordította: Goitein Veronika

A mű eredeti címe: Great Big Beautiful Life

Copyright © 2025 by Emily Henry Books, LLC

All rights reserved.

Magyar kiadás © Central Kiadói Csoport, 2026

Magyar fordítás © Goitein Veronika, 2025

A jogtulajdonos engedélye nélkül a műből

részlet sem közölhető.

ISBN 978-963-614-878-2 (papír)

ISBN 978-963-614-879-9 (epub)

Megjelent az Animus Könyvek

gondozásában, 2026-ban.

Az Animus Könyvek a Central Kiadói Csoport tagja.

Felelős kiadó: Marosi László

www.hellokonyvek.hu

Az 1795-ben alapított Magyar Könyvkiadók

és Könyvterjesztők Egyesülésének tagja

Felelős szerkesztő: Barsi Nikoletta

Korrektor: Szilasi Éva

Borítóterv: Tabák Miklós

E-book: Scriptor Kft.

Anyámnak és három nagyanyámnak.

Az élet zavaros, de a szeretetetek mindig

kristálytiszta volt.

1. fejezet

Van egy régi mondás, miszerint minden történetnek három verziója van: a tiéd, az enyém és az igazság. A mondás egy filmestől származik, de igaz az újságírásra is.

Pártatlannak kell lennünk, tényekben kell gondolkodnunk, hiszen az igazság a tényeken alapszik.

Tény: Robert Evans – a producer, filmstúdióvezető és színész, akitől a fenti aranyköpés származik – hétszer nősült.

Tény: Jómagam, Alice Scott – a Fáma újságírója, leendő önéletrajziregény-író, szóval nem nagy szám – még csak nem is vagyok „hivatalosan” a barátnője egy fickónak, akivel hét hónapja randizgatok.

Tény: Robert Evans százhetvenöt centi magas volt, pontosan annyi, mint én.

Tény: Lehet, hogy épp válaszúthoz érkeztem az életemben, és én, ahelyett, hogy a célom felé robogva minden akadályt ledöntenék, most egy bérelt kocsiban ülök, majd megfagyok a légkonditól, és egy olyan fickó IMDb-oldalát böngészem, akinek három perce még a nevét se tudtam, viszont eszembe jutott tőle egy frappáns idézet… és ez pont kapóra jön a halogatáshoz.

Inkább izgatott vagyok, mint ideges, de azért eléggé zizegek. Nagy sóhajjal leállítom a kocsi motorját, és kinyitom az ajtót.

A déli, georgiai forróság azonnal átmelegít. Ismerem és szeretem ezt a meleget és a sós tengeri fuvallatot, ami belengi a Little Crescent-szigetet.

Gyorsan ellenőrzöm, hogy nálam van-e a jegyzetfüzetem, a diktafonom és a tollam, aztán becsukom a kocsi ajtaját, és a tükörben megnézem, mennyire tapadt össze a frufrum a homlokomon csorgó verejtéktől.

Próbálok közömbös arcot vágni vigyorgás helyett. Fontos, hogy lezser és nyugodt maradjak.

Tény: Soha, de soha nem vagyok lezser és nyugodt.

Kinyitom a kaput, a szandálom csattog a kövezett kerti úton, ahogy megkerülöm a sós szittyó magas fűcsomóit, a legyezőpálmát, a fügekaktuszt és a kedvencemet, a magyaltölgyet.

Tizenegy éve élek Los Angelesben, de valahányszor megpillantok egy magyaltölgyet, rögtön elfog a honvágy.

Egy cölöplábakon álló, elbűvölő, türkizkékre festett ház áll előttem. Fellépdelek a kopott falépcsőkön, és egy élénk rózsaszínű ajtót pillantok meg, amire kézzel festettek fehér spirálokat.

A kapucsengő is ugyanilyen bohókás. Egészen hétköznapi csengőnek tűnik, de amikor megnyomom, olyan a hangja, mint amikor egy fuvallat belekap egy szélcsengőbe.

Nagy levegőt veszek, és még ki sem fújtam, már nyílik az ajtó. Egy alacsony, ősz hajú, kopottas flanelinges, farmernadrágos nő néz rám.

– Üdv – mondom, és kezet nyújtok. – Alice Scott vagyok.

Rám mered. A szeme világoskék, a haja egész rövid.

– A Fáma újságírója – teszem hozzá, hátha így már tudja, mit keresek itt.

Rezzenéstelen arccal fürkész tovább.

– Mármint most nem a Fáma küldött, hanem a könyv miatt jöttem…

Még mindig nem reagál. Egy pillanatra átfut az agyamon, hogy ez az egész csak egy hatalmas átverés, talán ennek a nőnek a felnőtt fia találta ki a számítógépe előtt ücsörögve az alagsorban, ahol e-maileket írogat, és telefonálgat a hozzám hasonló hiszékeny újságíróknak, ráadásul még vékony hangon beszélget is velük, mintha tényleg egy nyolcvanvalahány éves asszony lenne.

Volt már példa ilyenre.

Megköszörülöm a torkomat, és próbálok továbbra is barátságosan mosolyogni.

– Elnézést. Ön Margaret?

Nem úgy néz ki, mintha ő lenne, de a hölgyről, akivel elvileg találkozóm van itt és most, sosem láttam harmincévesnél frissebb fotót. Úgyhogy éppenséggel elképzelhető, hogy itt áll előttem a hajdan tündöklő, sőt, sokak szerint (engem is beleértve) szinte legendás Margaret Grace Ives.

A pletykalapok hercegnője. Azért kapta ezt a becenevet, mert ő volt az Ives médiabirodalom örököse, és mert azokban a hajdani években ünnepelt híresség volt, akit állandóan követtek a lesifotósok, és a pletykarovatok nem győzték ontani róla a cikkeket.

A nő nyersen, őszintén felnevet, és kitárja az ajtót.

– Jodi vagyok – mutatkozik be. Van egy kis akcentusa, de nem tudom megállapítani, honnan származhat. Talán német. – Jöjjön csak be.

Belépek a hűvös előtérbe, és citromos, mentás illatot érzek. Jodi nem áll meg, hanem fürge léptekkel bevonul a ház belsejébe, én pedig becsukom az ajtót magam mögött, és szaporán követem.

– Micsoda gyönyörű hely! – csevegek.

– Melegebb van, mint a pokolban, és Drakula semmi az itteni szúnyogokhoz képest – feleli.

Megint Robert Evans jut az eszembe. A te verziód, az én verzióm és az igazság.

A keskeny hall végén befordulva újabb kis folyosóra kanyarodunk. A ház egy világos, szellős labirintus, teli fehérre festett lambériás felületekkel és kéklő üvegdíszekkel. Végül belépünk a tágas, óriási ablakos nappaliba.

– Várjon, máris bekísérem önhöz madame-ot – fordul hozzám Jodi, és úgy tűnik, mulattatja a helyzet. Kinyitja a kulcsra zárt, csupa üveg hátsó ajtót, és kilép a kertbe, ami nagyobb és bujább a ház előtti kis kertnél. Oldalt egy kis úszómedencét is látok.

Megragadom az alkalmat, hogy körbejárjam a szobát. Még mindig nagyon izgulok, és a sok vigyorgástól lassan elzsibbad a képem. Leteszem a holmimat az alacsony rattanasztalkára, és keresztbe fonom a karomat, hogy nehogy bármihez is hozzányúljak nézelődés közben. A falak minden négyzetcentiméterét műalkotások borítják, az ablakokban növények burjánzanak, és a padlón további növények sorakoznak agyagcserepekbe ültetve. A fejem fölött egy ventilátor forog lustán, és mindenhol főként kertészetről, növényekről szóló könyvek állnak ingatag halmokban, némelyik nyitva, lapra fordítva, megtört.

Tényleg gyönyörű a hely. Már készül a fejemben a vázlat, ahogy leírnám. Csak az a gond, hogy még nem vagyok meggyőződve arról, lenne-e okom leírni.

Egyelőre ugyanis semmi jele, hogy ez valóban Margaret Ives otthona. Sehol egy kép az illusztris felmenőkről. Sehol egy régi vagy újabb példány a több tucatnyi magazinjuk és újságjuk közül. Sehol egy bekeretezett illusztráció a Kalifornia partvidékén álló „Ives-házról”, ahol Margaret felnőtt, és a kandallópárkányon nem díszeleg a néhai férj egyetlen Grammy-díja sem. Nincs semmi kézzel fogható, ami felidézné a régvolt médiaóriást vagy az Ives család örömeit és tragédiáit, melyeken annyit csámcsogtak a lapok, amikor Margaret még sztár volt.

Kinyílik az ajtó, és megint Jodi az. Már készülök nekiszegezni a kérdést, hogy mégis ki a fene hívott ide engem, és minek kellett tizenegy órát repülnöm, majd még negyvenöt percet vezetnem a bérelt Kia Rio kocsit egy beígért találkozó reményében.

De akkor megpillantom a nőt, aki csak most lépett be.

Kicsivel alacsonyabb és teltebb, bár meglehetősen izmosnak tűnik, és a haja, ami régen fekete volt, most ezüstös, itt-ott néhány barna tinccsel.

Egyáltalán nem süt róla a nagyság, a gazdagság vagy a hatalom, de a kék szemében ott csillog a hajdani kaján mosoly, ami minden fotón annyira jellemző rá. Van benne valami megfoghatatlan varázs, amitől nemcsak egy médiabirodalom örökösnője volt, hanem a címlapok hercegnője is.

– Üdvözlöm, és örvendek. – Margaret hangjának bensőséges melegsége meglep, ahogy már látogatásomat megelőző néhány telefonbeszélgetésünk során is mindig meglepett. – Gondolom, ön Alice.

Leveszi a kertészkesztyűjét, rádobja egy fehér rattanszék karfájára, és mezítláb felém siet. A kezét a kaftánjába törli, majd kinyújtja.

– Ön pedig tényleg ő – nyögöm ki. A választékos vagy egyszerűen csak használható mondataim valahogy mindig írásban születnek. Ha spontán megszólalok, abból folyton ilyen zagyvaság lesz.

Felnevet.

– Feltételezem, hogy ezért van itt.

Megszorítja a kezemet, aztán int, hogy foglaljak helyet.

– Igen, persze. – Leülök a kanapéra, ő pedig velem szemben választ egy széket. – Csak nem akartam hiú reményeket táplálni. Az sosem jön be. De egyébként reménykedő típus vagyok.

– Valóban? – Úgy tűnik, szórakoztatja ez a megközelítés. – Én általában épp az ellenkezőjével küzdök. Önkéntelenül is mindenkiről a legrosszabbat tételezem fel. – Elmosolyodik. A mosolya valahogy egyszerre ragyogó és bús. Ragyobús.

Na, ilyen szó sem kerülhetne bele egy szerkesztett szövegbe. Mindenesetre Margaret csillogó szemében ott rejtőzik az igazság. És ezt az igazságot még nem ismeri senki.

Senki nem tudja, milyen valójában egy dúsgazdag családba születni, milyen az, ha világhírű színészek úszkálnak becsiccsentve az otthonod medencéjében, és politikusok kötnek alkukat a vacsoraasztalodnál.

Milyen érzés beleszeretni egy igazi rock’n’roll sztárba, aki ráadásul szenvedélyesen viszontszeret.

És ott van még sok egyéb is. A botrány, a szekta, a per, a baleset.

Aztán Margaret húsz évvel ezelőtt eltűnt.

Mi történt, és miért?

És vajon miért épp most, ilyen hosszú idő után akarja elmondani a történetét?

Margaret mögött nyikorogva kinyílik az ajtó, és Jodi lép be egy vödör citrommal.

– Köszönöm – mondja neki Margaret, de nem fordul felé.

Jodi morog valamit. El sem tudom képzelni, hogy a két nő között mi lehet. Barátok? Párkapcsolat? Alkalmazott és munkaadó? Vagy halálos ellenségek, akik egy fedél alá kényszerültek?

Margaret keresztbe teszi a lábát.

– Aranyos a körme – mutat az ölembe tett kezemre.

Megdobban a szívem a váratlan kedvességtől.

– Ragasztott minta – mondom, és közelebb tartom a kezemet, hogy szemügyre vehesse az apró epreket a körmömön.

– Maga azt a benyomást kelti, hogy mindenben megtalálja a szépet – jegyzi meg.

– Maga is, ugye? – kérdem, és próbálom megfejteni a szomorkás kis mosolyt az arcán.

Önkéntelenül megvonja a vállát, talán nem tudom, de inkább nem tetszik a kérdés van a mozdulatban.

Aztán vérbeli Ivesként másra tereli a szót.

– Tehát hogy fog működni ez a dolog? Mármint ha beleegyezem?

Nem hagyom, hogy ez a „ha” elkedvetlenítsen. Tudom, hogy Margaret még nem egészen biztos az ötletben, de nem is hibáztatom érte.

– Úgy, ahogy önnek a legalkalmasabb – ígérem.

Felvonja a szemöldökét.

– És ha azt szeretném, hogy a szokásos módon menjen minden?

– Nos – felelem –, eddig még nem volt ehhez hasonló munkám. Általában rövidebb írásokban szoktam bemutatni az interjúalanyokat. Eltöltök velük néhány napot vagy hetet, és megírom a megfigyeléseimet, amolyan „befelé néző kívülálló” perspektívából. De ez más. – Arról van szó, hogy papírra vessük az ön tapasztalatait. Az ön perspektívájából, úgy, ahogyan ön meséli. Hosszú időre lesz szükség, akár hónapokra is, hogy egyáltalán összerakjak egy vázlatot, és észrevegyem a hézagokat. Úgy gondoltam, szállást bérelek a közelben, megegyezünk az időbeosztásban, hogy mikor beszélgetünk, és néha követem önt.

– Követ… – ismétli elgondolkodva.

– Mármint önnel tartok a hétköznapi tevékenységei során – magyarázom. – Megnézem, mit csinál a kertben, kikkel tölti az idejét. Megismerem Jodit és a többieket, akikkel ön jóban van.

Margaret felszegi az állát, és lehunyt szemmel felnevet.

– Legyen olyan kedves, és ezt majd közölje Jodival is, ha bejön.

Jodi már jön is, és két pohár limonádét hoz. Leteszi az asztalkára a poharakat.

– Köszönöm – mondom, remélve, hogy sikerül megkedveltetnem magam.

Jodi szó nélkül kivonul.

– Nem is tudom, mi lenne velem nélküled – szól utána kajánul Margaret.

– Egy percig sem bírnád – kiabál vissza Jodi, és eltűnik az ajtón túl.

Kortyolok a limonádéból, isteni finom, üde és friss, jégkockák és zöld mentalevelek úsznak benne.

Leteszem a poharat, és próbálok a feladatra koncentrálni.

– Az az igazság, hogy vannak nálam sokkal tapasztaltabb életrajzírók. Rengetegen meg is tennének mindent, hogy ezt a munkát megkapják. Azt is megérteném, ha valaki belökne engem a busz alá, hogy helyettem ő írhassa meg ezt a könyvet.

– Rémisztő – dünnyög Margaret.

– Szóval… csak azt akarom mondani, hogy ha rászánta magát, hogy elmeséli az élettörténetét, akkor megérdemelné, hogy az pont úgy kerüljön a papírra, ahogyan akarja. Az ön története, nem valaki másé. Ez pedig csak teljes bizalommal működik. Ha úgy dönt, hogy velem szeretne dolgozni, akkor ígérem, hogy az ön hangján szólal majd meg a történet. Ezt mindvégig szem előtt fogom tartani. Prioritás lesz.

Elkomolyodik az arca. Elmélyülnek a ráncok a szeme és a szája sarkában, látszik rajta az egész élete. Nemcsak a nyilvánosság előtt leélt harminchárom év, hanem a másik harminc is, amit remeteként elvonulva töltött, és a rákövetkező húsz, miután egészen nyoma veszett.

– De mi van, ha… mégsem ezt akarom?

Megrázom a fejem.

– Nem értem.

– Mi van, ha nem azt akarom, hogy a történetem saját verziója kerüljön a lapokra? Mi van, ha a teljes, szörnyű igazságot fel akarom fedni? Ha már nem a saját tükrömben akarom nézni az életemet, aminek a történetében mindig a főhős voltam? Mi van, ha végre feketén-fehéren akarok látni?

Teljesen váratlanul érnek a kérdései. Ahhoz vagyok szokva, hogy meg kell nyugtatnom az interjúalanyokat: nem akarom kiforgatni a szavaikat, nem akarom gonoszul leleplezni őket. Épp ellenkezőleg, teljes és emberi képet szeretnék festeni róluk.

Margaret felvonja a szemöldökét a tétovázásom láttán.

– Ez gondot jelentene?

A kanapé szélére húzódom és közelebb hajolok.

– Ha ezt akarja… nos, akkor így fogunk tenni. Így meséljük el a történetet.

Egy pillanatra eltűnődik.

– Még egy kérdésem van.

– Parancsoljon. – Ha most rákérdezne a legcikibb, legarcpirítóbb dologra, ami valaha történt velem, elmesélném neki. Mert megértem, hogy biztonságban akarja érezni magát velem.

Kajánul elvigyorodik.

– Maga mindig ilyen izgága?

Felsóhajtok. Fontos nekem ez a munka, nem akarok hazugsággal indítani.

– Igen – vallom be. – Mindig zizegek.

A kuncogását szélcsengők hangja szakítja félbe. Rápillant a kandallópárkányon álló órára, ami mellett még véletlenül sem sorakoznak Grammy-díjak.

– Megérkezett a kettőre érkező vendégem – mondja, és feláll. – Alice Scott, maga alaposan elgondolkodtatott.

Én is felpattanok, és felkapom az üres jegyeztfüzetemet meg a diktafonomat.

– Mindenesetre köszönöm, hogy időt szánt rám, Margaret. Nagyon kedves.

– Miért hálálkodik? – kérdi őszinte zavarral, miközben kikísér a labirintusszerű hallon át.

– Azért, hogy esélyt ad nekem.

Most végre valami olyanról mesélhetek az anyámnak, ami nem untatja látványosan.

– Egyelőre ez még tényleg csak ennyi – emlékeztet Margaret az ajtóban. – Nem kell megköszönnie, egy esély mindenkinek jár. Én még csak tájékozódom, és majd meglátjuk, melyik opció mellett döntök.

– Tökéletesen megértem, ugyanakkor… – elhallgatok, mert amint kinyitja az élénk rózsaszín ajtót, rádöbbenek, mekkorát tévedtem.

Nem értettem meg tökéletesen.

Margaret két órára érkező vendége ott áll a lépcsőn, drapp nyári vászonnadrágban és fehér pólóban.

Nem a ruházata miatt sápadok el, bár nem értem, miért vesz fel bárki hosszú nadrágot ebben a hőségben.

A hatalmas termetű, sötét szemű, karvalyorrú férfi viszont…

Hayden Anderson.

Négy évvel korábban azt mondtam volna, „Hayden Anderson zenei újságíró”, és ez meg is állta volna a helyét. De ha még mindig csak egy zenei újságíró lenne, akkor nem tudnám a nevét, azt meg főleg nem, hogy hogy néz ki. Jó a memóriám, de a Rolling Stone cikkeit nem szoktam megjegyezni.

Csakhogy…

Hayden Anderson már nem csupán zenei újságíró.

Hanem „Hayden Anderson Pulitzer-díjas életrajzíró”. Aki azt a vastag, megrázó könyvet írta a demenciába csúszó, világhírű americana zenészről.

És most Margaret azt mondja, hogy tájékozódik, aztán majd meglátjuk. Ez a másik lehetőség pedig sokkal sikeresebb, ismertebb és több, mint én.

A férfi sötét szeme rólam (akit persze nem ismer, miért is ismerne, érdektelen opció vagyok) Margaretre vándorol (akitől szintén nincs túlzottan elájulva).

– Túl korán érkeztem? – kérdi mély, dörmögő hangján.

– Nagyon pontos volt – feleli Margaret kedvesen. – Alice már megy is.

Hayden arcán megfoghatatlan kifejezés futott át, szerintem valami olyasmi, hogy „ki a bánat az az Alice?”, mintha észre sem vette volna, hogy itt áll valaki az orra előtt. Persze lehet, hogy tényleg nem vett észre.

– Üdv – nyögöm ki, amikor végre sikerül összeszedni magam. Kezet nyújtok.

Nagyon lassan nyújtja felém a kezét, mintha további információra lenne szüksége rólam, mielőtt hajlandó lenne velem kezet fogni.

– Tényleg épp indulok – mondom, és ez csodát tesz. Óriási, meleg kezével egy gyors, határozott kézfogásra elkapja a kezemet, majd rögtön el is engedi.

– Köszönöm, Margaret – búcsúzom, és kisietek a járdára.

– Nemsokára jelentkezem – szól utánam, mire mosolyt erőltetek az arcomra, mintha nem lennék kétségbeesve, és nem gyászolnám máris az álommunkát, amit immár kilencvenkilenc százalékig biztos vagyok benne, hogy elvesztettem.

2. fejezet

A Grande Lucia üdülőben töltött első estémen gumicukrot szopogatva Hayden Andersonra keresek a Google-ön, és próbálom meggyőzni magam, hogy ez azért mégsem a világvége.

Az első találatok a könyvét halmozzák el dicsérettel. Aztán találok egy Publishers Weekly cikket, ami kétmillióra becsüli a megjelenés utáni első évben eladott példányszámot. Ezek után még meghallgatok egy interjút Haydennel és Len Stirlinggel, akinek a memoárját megírta. Len közli a riporterrel, hogy kilenc íróval beszélt, mielőtt Haydent megismerte volna. Hayden közelebb hajol, és halál komolyan kijelenti:

– Nagyon erős bennem a versenyszellem.

A fene egye meg!

Talán még van egy csöpp esélye, hogy Margaret engem választ.

Lehet, hogy szívesebben meséli el az életét egy nőnek. Vagy megszánja a gyengébb jelöltet. Vagy egyszerűen nem bírja a magas, izmos, tehetséges fickókat, akik olyan memoárokat írnak, amin nemhogy nem alszik el az olvasó, de még el is sírja magát, miközben Highland Parkban, egy mexikói étteremben ül egymagában a bárpultnál a könyvvel.

Ezer oka lehet, hogy Margaret ne akarjon Haydennel dolgozni, és néhány oka akár annak is lehet, hogy épp velem akarjon.

Bár nem érzem a lelkesedést, de heves bólintással biztatom magam, aztán lehuppanok a kockás ágytakaróra, és kinézek az ablakon a hotel udvarán túlra, a tengerpart felé.

Sejthettem volna, hogy Margaret holléte nem marad örökké titokban.

Négy hónapja kezdődött az egész, akkor jelent meg a cikkem a hajdani gyereksztárról, Bella Girardiról. Igazán jól sikerült, eddigi karrierem során erre az írásomra voltam a legbüszkébb. Nyitottam egy mappát, amibe elmentettem a régi kollégák dicsérő e-mailjeit és a ragyogó online értékeléseket, amelyek már a megjelenés után záporozni kezdtek.

Már ennyi is elég lett volna, hogy úgy érezzem, a munkám megérte a rengeteg erőfeszítést, a sok utánajárást, az újra meg újra átfogalmazott bekezdéseket, a szerkesztőkkel és a tényeket ellenőrző munkatársakkal való együttműködés fárasztó óráit.

Imádtam a cikket – írta egy Linda53ÉvesenIsmétÉlniKezd nevű felhasználó. – Amúgy az egyik kedvenc dalom az a Cosmo Sinclair-szám, amiről Bellával beszéltél. Tudtad, hogy Margaret Georgiában él egy szigeten, és álnéven műalkotásokat árul?

Csak ennyi. Többet nem írt róla. És amikor küldtem Lindának egy e-mailt, nem kaptam választ.

Két teljes héten át kutattam, mi köze lehet Georgia államhoz Margaretnek (nem találtam semmit), és hasztalan próbáltam a Google-ön rákeresni, hátha kijön valami, ha Margaret nevét a „műalkotás” vagy a „sziget” szavakkal kombinálom. A kétezres évek elején Margaret Ives teljesen eltűnt a nyilvánosság elől. A legtöbb pletyka szerint az Atlanti-óceán túlpartjára költözött, és feleségül ment egy olasz olajfa-ültetvényeshez, aki feleannyi idős, mint ő.

Eleinte meg voltam győződve róla, hogy Linda hazudik, vagy téved.

Kizárt, hogy Margaret Ives Georgiában, néhai férje, Cosmo Sinclair tennesseebeli szülővárosának közelében lakik egy kis szigeten, ahol mindenki a turizmusból él.

De akkor sem hagyott nyugodni a gondolat. Biztosan van alapja az információnak, gondoltam, bár próbáltam lebeszélni magam az optimizmusról.

Elkezdtem online fórumokat figyelni. Bármit, ami Cosmo zenéjéhez vagy az illusztris Ives családhoz, netán Margaret eltűnéséhez kapcsolódik.

Semmi használhatót nem találtam.

Aztán rábukkantam az összeesküvés-elméletek rajongóira, akik lefotózták „Elvist” egy tudcaloosai bevásárlóközpontban, vagy J. F. Kennedyt kapták lencsevégre Miamiban horgászsapkában, kigombolt ingben, ősz mellszőrzetén csillogó vastag aranylánccal. Itt is megtaláltam a Margaretről szóló beszélgetésfonalat, bár nem volt könnyű, hiszen az eltűnése nem a legújabb szenzáció már.

Mindenki hallott már az Ives médiabirodalomról, a család hatalmas birtokáról és kúriájáról (ami jelenleg állami tulajdonban van, és megtekinthető). Mindenki ismerte Margaret húgának az esetét a szektával, és mindenki látta már a híres fekete-fehér fotót, amelyen Margaret és Cosmo kézen fogva szalad fel a házasságkötő terem lépcsőjén, Cosmo szőke haja zselével van hátrasimítva, Margaret az akkoriban divatos tupírozott kontyot viseli.

Cosmo tragikus halálát követően azonban az özvegye kerülte a nyilvánosságot. Amikor aztán húsz évvel ezelőtt teljesen eltűnt szem elől, már nem volt akkora szenzáció a dolog, mint korábban lett volna.

A legtöbben egyszerűen elfogadták, hogy sosem fogjuk megtudni, mi történt Margarettel. Akárcsak Amelia Earhart, ő is eltűnt, és idővel mindenki megfeledkezett róla.

De még mindig akadt néhány aktív online közösség, ahol Margaret Ives eltűnésével és a vele kapcsolatos pletykákkal foglalkoztak. Ezeket bizonygatták vagy cáfolták, a hozzászóló nézőpontjától függően. Olyan volt, mint valami amatőr bűnügyi nyomozócsoport, ahol régi interjúkat vettek elő, hogy a kedvenc elméleteiket alátámasszák.

Ezekkel a fórumokkal sem mentem sokra.

Viszont a Mégsem Halott Celebek fórumnak köszönhetem, hogy a nyomok ide, a Little Crescent-szigetre vezettek.

Ha pedig én rátaláltam Margaretre, akkor ki tudja, hány Hayden Andersonhoz hasonló alak tette ugyanezt, és érkezik mostanság a szigetre.

Megcsörren a telefonom, tapogatózom az ágy mellett, és felveszem. Torkomban dobog a szívem – hátha Margaret már döntött is –, de aztán a kijelzőre pillantok.

Theo. A szívem ismét furán dobban, még mindig, ahányszor a se vele, se nélküle pasim, azaz nem is pasim, hírt ad magáról.

Mi a helyzet az örökösnővel? – kérdi. Meghat, hogy emlékszik rá. Talán túlzás, hogy meghat. Hiszen másról sem beszéltem heteken át. De akkor is! Nem semmi, hogy megkérdezi.

Gondolkodom, miként fogalmazzam, aztán ezt írom: Érdekes hölgy, a háza álomszép, és nagyon, de nagyon szeretném megkapni ezt a munkát.

Ez mind igaz is. Nem lenne észszerű, ha azt is megírnám, hogy rettegek, hogy nem kapom meg, mert egy százkilencven centis, Pulitzer-díjas, rémisztő fapofa is verseng érte.

Nézem a kijelzőt egy pár másodpercig, aztán leteszem a telefont. Theóban a magabiztossága és a fesztelen lezsersége tetszett meg. Vonzó tud lenni, ha valaki semmit nem vesz túl komolyan. Az üzenetváltás viszont borzasztó vele. Én sem vagyok épp mintapéldány, de ő képes írni valamit, amire azonnal válaszolok, erre ő egy teljes napot vár, mielőtt reagálna.

Addigra lehet, hogy az álommunkám már a múlté, én meg szétesem, és nem sikerül összeszednem magam, szóval Alice Scottnak annyi.

– Szedd már össze magad, Alice Scott – förmedek saját magamra. Feltápászkodom, és becsukom a laptopot. – Itt vagy ezen a mesés szigeten, korog a gyomrod, és rengeteg a szabadidőd – győzködöm magam. Felkapom a telefonomat, és belebújok a szandálomba. – Használd ki a lehetőséget!

A Little Crescent-sziget tipikus turistaparadicsom, de nincs túl nagy éjszakai élet. A látogatók főként nyugdíjasok, vagy gyermekes családok. Kedd este kilenc van, nem sok hely közül válogathatok.

Az első étterem, amit nyitva találok, Akvárium névre hallgat, az ajtóra kiakasztott menü kilencven százalék alkoholt és tíz százalék halételt tartalmaz.

Zsúfolt és aranyosan giccses, a falakat bambuszlambéria borítja, a mennyezetről halászhálók lógnak, teli mindenféle színes műanyag hallal és sötétben világító hínárral. Egy fehér blúzos, rövidnadrágos, lófarokba kötött hajú pincérnő siet el mellettem, tálcával a kezében.

– Ülj csak le, ahova kedved tartja, ma alig van itt valaki – szólít meg vidáman.

Sok a szabad asztal, de kedvem lenne egy kis beszélgetéshez. A pultnál két idős úr üldögél, egyforma bowlingpólóban. Elindulok feléjük. Egy bárszékre telepszem a közelükben, de ők épp indulni készülnek. A pénzt leteszik a fényes, sötét fapultra, és felállnak.

Egyikük rám pillant, és én elmosolyodom.

Visszamosolyog.

– Szívből ajánlom a Kapitány koktélt!

– Megfogadom a tanácsát – ígérem, mire ő megemeli nem létező kalapját, aztán elindul a barátja után. Kifelé menet még megállnak váltani pár szót a pincérnővel, aki cuppanós puszit ad a Kapitány koktélt ajánló öregúrnak. Tehát vagy mindnyájan helybéliek és ismerősök, vagy rendkívül szíves a fogadtatás ebben az étteremben.

Az étlapot böngészve próbálok nehéz döntést hozni: halas taco legyen a vacsorám, vagy rántott hal sült krumplival?

Még mindig ezen töröm a fejem, amikor egy kéz elém tesz egy hatalmas kelyhet, teli élénkkék folyadékkal, jéggel és vagy öt gyümölcsnyárssal.

– Íme, a Kapitány koktél – mondja a pincérnő. – A kapitányok ajándéka.

– Igen? – Az ajtó felé pillantok, de a két öregúr már távozott. – Miféle kapitányok?

– Ralph bácsi a bowlingcsapat kapitánya, Cecil pedig ezé az étteremé – feleli. – Mindketten nagy befolyásnak örvendenek, de persze itt Cecil szava a döntő.

– Ha legközelebb találkozol vele, kérlek, mondd meg neki, hogy köszönöm.

– Rendben – bólint. – Szeretnél vacsorázni, vagy ma este csak úszol? – A ragyogó, gyanúsan kék löttyel teli kehelyre mutat, mire felnevetek.

– Mi van benne? – kérdezem.

– Minden – vágja rá. – Meg egy kis kóla.

A neonrózsaszín szívószálon át megkóstolok egy kortyot. Mintha cukrot és benzint nyelnék, de nem rossz.

– Vacsora? – kérdi ismét a pincérnő, akinek a blúzára „Sheri” feliratos névkártya van tűzve.

Elárulom, hogy képtelen vagyok eldönteni, halas taco legyen-e a vacsorám, vagy rántott hal sült krumplival.

– Taco – vágja rá határozottan. – Az mindig a legjobb választás.

– Remek. – Leteszem az étlapot, ő pedig elsiet, és eltűnik egy ajtón át a pult mögött. Az italomra nézek, és megint felnevetek. Sosem voltam nagyivó, de ez a koktél már a megjelenéséért is maximális pontszámot érdemel. Lefotózom, és elküldöm Theónak a képet, aztán elkezdek falatozni a pálcikára szúrt gyümölcsökből.

Ez pont neked való, telitalálat! – írja vissza azonnal. – Jó mulatást!

Meglesz – írom, majd leteszem a telefont, és végigpásztázom az éttermet. Rajtam kívül két asztalnál ülnek vendégek, egy ötfős család az elülső ablak melletti asztalnál, és egy fickó, aki a mosdóba vezető kis folyosó melletti szeparéban üldögél egy pohár jeges vízzel.

Pont ebben a pillanatban néz fel.

Sötét, majdnem fekete haj, határozott orr, szigorú szemöldök.

Olyan gyorsan fordulok vissza a bárpulthoz, hogy majdnem sikerül leesnem a székről. Belekapaszkodom a pult szélébe. A szívem majd kiugrik. Tuti, hogy csak az elmém játszik velem, vagy a sötétben világító mennyezeti dekoráció miatt van, de mintha Hayden Anderson lenne az… vagy képzelődöm.

Erőt gyűjtök egy újabb korty Kapitány koktél segítségével, aztán lassan, közönyösen a szeparé felé fordítom a fejem.

A férfi már nem felém néz, hanem maga elé bámul, és a homlokát ráncolja. Úgy fest, mint egy teadélutánra meghívott medve, ahogy ott görnyed az asztal fölött, és valahogy minden túl kicsinek, túl törékenynek tűnik hozzá képest.

Igen, biztosan ő az.

És én legszívesebben elhúznám a csíkot, vagy elbújnék. Micsoda ostobaság!

Hiszen nem medve, csak egy pasi, aki ugyanazt a munkát pályázta meg, mint én. És imádtam a könyvet, amit írt.

Röhejes lenne, ha ellenségként tekintenék rá, csak mert mindketten szeretnénk megírni Margaret történetét. És röhej, hogy úgy teszek, mintha nem látnám, amikor itt ül szinte az orrom előtt.

Illene köszönnöm.

Még egy kis szíverősítő a Kapitány koktélból, aztán leszállok a bárszékről. Egyenesen Hayden asztalához lépek, és megállok mellette.

Nem néz fel. Adok neki egy percet, hogy végigfussa az oldalt, amit olvas, de továbbra sem pillant fel az e-könyvből, csak lapoz.

– Üdv! – csiripelek.

Megrezzen, aztán végtelenül lassan rám emeli a tekintetét, és még mindig ráncolja a homlokát.

– Nemrég találkoztunk – emlékeztetem. – Alice vagyok.

– Emlékszem – dörmögi.

– És tudom, hogy maga kicsoda – teszem hozzá.

Felvonja sötét szemöldökét.

Bepréselem magam a szeparéba, és leülök Haydennel szemben. Összekoccan a térdünk. Mindig elgondolkodtatott, hogy a nagydarab férfiak miért választanak apró termetű nőket, és most megtaláltam a választ. Egy ilyen magas pasi nem tud kényelmesen ülni egy százhatvanöt centinél magasabb nővel szemben. Jómagam ennél bő tíz centivel magasabb vagyok.

Oldalt fordulok. Még mindig bámul, még mindig felvonja a szemöldökét, szinte kérdőjelet formál.

– Ismerem a könyvét – magyarázkodom. – Barátunk, Len. Csodálatos írás. Nyilván minden olvasó imádta. Persze egy Pulitzer-díj után nem lehet túl nagy szám egy ismeretlen nő lelkes dicsérete egy bárban, de azért mégis szerettem volna gratulálni.

Egy kicsit ellazul a tartása.

– Maga barát vagy családtag?

– Tessék?

– Margaret barátja vagy rokona? – magyarázza.

– Egyik sem – legyintek. – Én is író vagyok.

Hayden végigmér, mintha ez az információ változtatna valamin. A szeme világosabb, mint gondoltam. Aranyló mogyoróbarna.

– Mit szokott írni? – kérdi.

– Mindenfélét. Élettörténeteket, popkultúracikkeket. A Fáma munkatársa vagyok.

Rezzenéstelen az arca. Próbálok taktikát váltani.

– Járt már Georgiában?

– Most vagyok itt először – válaszolja.

– Tényleg? Honnan származik? – kérdem meglepetten.

– New Yorkból.

– New York állam vagy New York City?

– A város – feleli.

– Ott is született?

– Nem.

– Akkor hol? Hol élt gyerekkorában? – kíváncsiskodom.

– Indianában.

– És szeretett ott élni? – kérdem.

Összevonja a szemöldökét, és összepréseli az ajkát.

– Miért?

Felnevetek.

– Hogyhogy miért?

– Miért érdekli magát, hogy szerettem-e Indianában élni gyerekkoromban? – kérdezi dörmögve, egészen morcos ábrázattal.

– Mert arra gondoltam, megveszem.

– Mit?

– Indiana államot.

Rám mered.

Képtelen vagyok tovább folytatni röhögés nélkül.

– Csak beszélgetni akarok magával – mondom nevetve.

Az asztalra támaszkodik, szinte fenyegető a tartása. Félrehajtja a fejét, és amikor megszólal, teljesen váratlanul ér a mondandója.

– Ez nem fog működni.

Zavartan bámulok rá.

– Ezt hogy érti?

– Úgy, hogy maga el akarja terelni a figyelmemet – morogja.

– Mégis miről? – kérdem, és körbepillantok az immár üres Akváriumban. – Ó… csak nem Sheri? – Ismét Hayden felé fordulok, és a térdünk megint összekoccan.

– Ki az a Sheri? – kérdi mogorván.

– Hát a pincérnő! – Halkabban folytatom, nehogy pont Sheri hallja meg. – Ha szeretné felcsípni, akkor szóljon, és máris abbahagyom a bájcsevegést…

– Dehogy a pincérnő! A könyv – közli.

– Könyv? – ismétlem, és végre leesik a tantusz. A könyv. Margaret memoárja.

Hayden folytatja.

– Fogalmam sincs, miért próbál cseverészni velem, de itt Margaret Ives memoárjáról van szó. Én akarom megírni, és nem fogom meggondolni magam, szóval nyugodtan hagyja abba.

Az első gondolatom, hogy bántónak találom, amiért egy vadidegen így beszél velem. Nagyra becsülöm a munkáját, ő meg egyszerűen megvádol, hogy aljas szándékkal akarok a bizalmába férkőzni, pedig csak szeretném jobban megismerni.

De a sértettség mögött kivirágzik egy másik érzés is.

A remény.

Eddigi tapasztalataim alapján mindig van remény. Most is.

Hayden összevont szemöldökkel néz, és leveszi a könyökét az asztalról.

– Ezt most miért csinálja? – kérdi.

– Mit?

– Miért vigyorog? – kérdezi szárazon.

Felnevetek, és távozom a szeparéból. Szinte szökdécselve megyek a bárpulthoz, mert a reakciója elárult egy igen fontos dolgot – mármint amellett, hogy a fickó rettentő cinikus és bizalmatlan.

– Azért, mert most már tudom, hogy igenis van esélyem – közlöm vele tisztes távolból.

Fintorog, én pedig felülök a bárszékre, és izgatottan fészkelődöm, amikor megjelenik Sheri, és egy kosárkában elém teszi a halas tacót.

– Látom, máris jókedved lett a Kapitány koktéltól – mosolyog.

– Pompás – felelem, és nagyot kortyolok. Lehet, hogy jobb lenne lassan abbahagyni a kortyolgatást, nehogy alkoholmérgezést kapjak, vagy botrányosan viselkedjek részegen.

– Örülök neki – mondja Sheri. – De ugye nem autóval mégy haza?

– Nem, gyalog jöttem, a Grande Lucia üdülőben lakom, itt a szomszédban.

– Ott voltunk nászúton a férjemmel, Robbie-val – jegyzi meg.

Túl fiatalnak tűnik ahhoz, hogy férjnél legyen, de ez talán csak Los Angeles-i szemmel nézve igaz. A legtöbb középiskolai barátnőm már férjhez ment, és a szüleim is huszonhárom éves korukban házasodtak össze, bár én és a nővérem csak sok évvel később születtünk.

– Hozhatok még valamit? – kérdezi Sheri, és csípőre teszi a kezét.

– Nos… ha nem gond, szeretnék egy italt küldeni valakinek – felelem. Hadd viduljon fel a kedves életrajzíró úr is, ha már engem ilyen kedvesen felvidított.

Sheri körbepillant, és megakad a szeme az egyetlen vendégen, aki még itt van rajtam kívül.

– No és mit küldenél neki? Whiskey-t? Sört?

– Van valami, ami még ennél is nagyobb és kékebb? – mutatok a Kapitány koktél óriási kelyhére.

– Hát, legfeljebb a frissen takarított klotyó – feleli. – De ha megfelel, teszek bele egy kis cukrozott hibiszkuszvirágot is. Mármint a koktélba, nem a vécébe.

– Tökéletes! – lelkendezem.

3. fejezet

Rettenetes fejfájásra ébredek. Kizárt, hogy másnapos lennék – lehet, hogy nem vagyok nagy piás, de azért öt korty koktéltól még nem szoktam így fejre állni.

Nem, ez más lesz. Koffeinhiány.

Mielőtt este bezuhantam volna a frissen vetett szállodai ágyamba, kikapcsoltam az ébresztőt, a legmagasabbra állítottam a telefonom hangerejét – ha netán Margaret hívna –, és behúztam a függönyt.

Az éjjeliszekrényen az óra 09:32-t mutat. Egy órával későbbre jár az idő, mint amikor általában megiszom a nap első kávéját. Kikászálódom az ágyból, elhúzom a függönyt. Odakint ragyog a nap, kék az ég, és a partot azúrkék hullámok mossák.

Érdekes, hogy Margaret háza a sziget távolabbi felén áll, a Little Crescentet Georgia szárazföldi részétől elválasztó mocsaras vízi út közelében, nem pedig itt, ahová – az egymás mellett sorakozó üdülőkből és kúriákból ítélve – szívesen járnak a turisták és a milliomosok.

Talán azért van így, mert Margaret kerülni akarja az embereket, vagy talán más oka van. Mindenesetre feljegyzem a kérdést a telefonomba, hogy alkalomadtán feltegyem neki, ha beleegyezik az interjúba.

Valamikor tegnap este beírtam egy jegyzetet: kreatív struktúra???? Próbálok visszaemlékezni, mi ez, és sikerül felidéznem.

Hayden könyvéből, a Barátunk, Lenből származik az ötlet.

Len Stirling röviddel azután egyezett bele a memoárba, hogy demenciát diagnosztizáltak nála. Abban reménykedett, hogy ez lassítja a betegség lefolyását, és remélte, hogy a könyv a végén vigaszt nyújt majd a családjának és a barátainak. A vége alatt nem feltétlenül a halál értendő, hanem az, amikor Len már nem emlékszik rájuk.

Hayden visszafelé mesélte el a történetet, minden részben más-más korszak jelent meg, miközben Len rövid távú memóriája egyre halványult, majd fokozatosan bekövetkezett a hosszú távú memória hanyatlása is.

Az egyik utolsó beszélgetésben, amikor még megismerte Haydent, Len elmondta, mennyire fél attól, amikor már nem emlékszik a régi zenésztársakra, a feleségére, a lányaira, sőt már nem tudja, kicsoda ő maga.

Hayden megkérdezte, mit feleljen, ha Len egyszer majd felteszi a kérdést: Ki vagyok én?

Ez a kérdés lett végül a könyv vezérmotívuma, a legendás Sir Len Stirling életrajzának kulcsa. A személyiség, az identitás kulcsa.

Len elgondolkodott, és végül így felelt:

– Mondja azt, hogy Len vagyok, az önök barátja.

Ekkor már négy éve dolgoztak a könyvön, és még csak Len menedzsere és legközelebbi ismerősei tudtak a diagnózisról.

Az utolsó rész Len gyermekkoráról szólt a Mississippi-delta vidékén. Itt már nem a legendás zenész volt a főszereplő, hanem a hajdani gyermek. Egy barát; egy fiú, aki kígyókat mentett ki az állatkínzó szomszéd suhancok kezei közül, és nagyon szégyellte magát, miután karamellás cukorkát lopott az öccse születésnapjára. Len itt a régi, kevesek által ismert, hétköznapi arcát mutathatta meg.

Természetesen eszem ágában sincs egyszerűen lemásolni a könyv struktúráját Margaret memoárjához. De tetszik az ötlet, hogy valami hasonlót alkossak: hogy lehántsam a címkéket, a pletykákat, a meséket, amelyek elborítják Margaret életét, és ezek helyett magára Margaretre fókuszáljak.

De kávé nélkül képtelen vagyok gondolkodni.

Gyorsan lezuhanyozom és felöltözöm. Egy rózsaszín szoknyát választok, ami kissé túl rövid, hozzá egy fehér felsőt, és jókora, görögdinnyemintás fülbevalót. Felveszem a szandálomat, összeszedem a táskámat, a napszemüvegemet és a kulcsomat, aztán kilépek a hűvös, reggeli szélbe. Már érzem is a sós levegőt a bőrömön.

Leszaladok a kocsimhoz. Tagnap, mielőtt elmentem Margarethez, vettem magamnak egy kávét, ami elég vacak volt, viszont a neten találtam egy kávézót, ami elég közel van a szárazföldre vezető hídhoz, és nagyon jó értékeléseket írtak róla.

Beírom a nevét a telefonomba: Little Croissant. Elfordítom a slusszkulcsot, mire elindul a Cranberries szám, amit tegnap hallgattam Margarettől hazafelé. Lehúzom az ablakot, és magam mögött hagyom a hotel parkolóját.

Pár perc múlva az út mellett bólogató pálmák helyét izgalmasabb növények, ciprusfák, magyaltölgyek és óriási agávék veszik át. A kelő nap árnyékai táncolnak a füvön.

Balra kanyarodom, a városból és a szigetről kifelé vezető négysávos útra. Hol a GPS-t nézem, hol a kis keresztutcákat.

Egy széles földút mellett ismét pálmafákat látok, és egy útjelző táblát: Little Crescent Enclave. Alatta egy kisebb táblán számos úti cél van feltüntetve.

Little Croissant Kávézó

Két Jóbarát Pizza

Türkiz Teknős Antikvitás

Esmeralda Műkereskedés & Ékszerek

A Tenger Nővérei

Részeg Disznó

Lekanyarodom, és két boltsor között találom magam. Az apró boltok tarka színekben pompáznak, akárcsak a cégéreik. Mindkét oldalon szürkés faemelvényekre építkeztek – az árvízvédelem miatt –, és minden boltocska ajtaja tárva-nyitva áll. A járókelők elviteles kávéval a kezükben bámészkodnak.

Az út végén fehér salakkal felszórt, kör alakú parkoló van, a közepén egy hatalmas, göcsörtös fa áll. A lehető legközelebbi helyet választom, és lehúzva hagyom a kocsi ablakát a hőség miatt. Kiszállok, és megcsodálom az erdővel körülvett kis zugot, aztán elindulok a Little Croissant Kávézóba.

Hosszú a sor, de gyorsan halad, és mivel én csak kávét rendeltem, alig egy percet kell várnom a napvitorla alatt (van a kávézónak egy apró, kikövezett terasza is), aztán a fiatal barista már szólít is.

– Köszi! – mondom, és elveszem a kávémat.

Húsz év alatt sem sikerült megtanulnom, hogy óvatos legyek az első korty forró kávéval. Most is sikerül megégetnem a számat, ráadásul ez a lötty egészen förtelmes, és biztosan nem kávé.

Majdnem kiköpöm, de erőt veszek magamon, és megfordítom a poharat, hogy megnézzem, mi ez, és kinek a rendelését adták nekem véletlenül.

Zöld tea. (Most, hogy tudom, mi ez, már kevésbé érzem förtelmesnek az ízét.)

Hayden. (Hát ez nagyon kínos.)

– Azt hiszem, ez a magáé – szólal meg mögöttem egy dörmögő hang. Megfordulok, és egy széles mellkas kerül szemmagasságba, amire nedves, szürke Purdue márkás póló tapad.

Feljebb siklik a tekintetem. Ádámcsutka, szögletes áll, határozott orr, morcos tekintetű, aranybarna szempár.

Alig sikerül lenyelnem a számban tartott teát, mielőtt kibököm:

– Mitől vizes a ruhája?

Még ingerültebben néz rám, és felém nyújtja a papírpoharat, amin a nevem áll.

– Nem vizes. Izzadt. Tudja, ez előfordul, amikor az ember fut.

Elveszem a kezéből a poharat, és átnyújtom helyette a sajátját.

– Mi elől fut? – kérdem ártatlanul.

– Az unalom elől – vágja rá bosszúsan. – Meg a lustaság elől.

– Nem is tudtam, hogy az unalom és a lustaság képes üldözőbe venni az áldozatait!

Úgy mered rám, mintha nem tudná eldönteni, meghibbantam-e. Egyre szélesebben vigyorgok.

Nem adódik lehetősége válaszra, mert az okosórája csörögni kezd. A kijelzőre pillant, és elégedettséget látok a tekintetében. A szemembe néz.

– Nos, akkor nem is tartom fel tovább – közli kurtán, és egy érintéssel felveszi a bejövő hívást, aztán elindul a parkolóba.

– Viszlát! – kiáltok utána, és önuralmat erőltetek magamra, nehogy megbámuljam a fenekét. Vagy a lábát. Vagy a hátát.

A válla fölött hátrapillant, mintha a gondolataimban olvasna. Elkapom a tekintetemet, de hallom, ahogy fogadja a hívást. – Jó reggelt, Ms. Ives.

Azt magyarázom magamnak, hogy számomra szerencsésebb, ha őt hívta először.

Nyilván szeretné először a rossz hírt közölni, mármint azzal, akinek végül nem fog interjút adni, és csak ezután hív majd engem, a jó hírrel.

A szívem ennek ellenére egész úton a torkomban dobog, és végig a Linger című számot éneklem, amilyen hangosan csak tudom, inkább kétségbeesetten, mint lelkesen. Valahogy úgy, mintha ugrálással és tapssal akarnám megelőzni a pánikrohamot.

Minden rendben lesz, nyugtatom magam. Akárhogy is alakul, minden rendben lesz.

Történt már velem rosszabb is, mint hogy elesem egy álommelótól. És nem is szóltam senkinek, csak az ügynökömnek meg pár munkahelyi barátnak, meg Theónak, szóval senkinek nem fogok csalódást okozni.

Még szerencse, hogy anyámnak nem mondtam semmit. Pedig többször is majdnem elújságoltam neki. Nagy volt a csábítás, hogy elmondjam: végre valami olyan munkát vállalhatok, ami legalább egy icipicit érdekelné őt.

Szeretem anyát, és tényleg tisztelem is, de nagyon kevés a közös vonás kettőnk közt. Ha Venn-diagramon kellene ábrázolnom, hogy anya szerint miről érdemes írni, és hogy miről van esélyem írni, akkor a keresztmetszet talán Amerika legbefolyásosabb médiamogul-családja lehetne.

Anya szerint így végre történelmi anyagon dolgoznék, én meg úgy érezném, esélyt kapok, hogy megtaláljam a szerelmi szálat Margaret családjának tragédiái mögött.

Igazából apának szeretném elmondani. Ő volt az, aki „bemutatta” nekem Margaretet, amikor még kislány voltam. Miközben anyával kettesben főzött, mindig Cosmo lemezeit hallgatta, és különösen szerette azt a négy szerelmes dalt, amit Cosmo Margaretnek írt. Ezeket a rajongók Peggy-kvartettnek becézték.

A családban rajtam kívül csak apámnak volt romantikus természete, és imádta ezt az elképesztő szerelmi történetet. Cosmót mindig „nagy amerikai mesélőnek” nevezte: Pont annyit árul el, hogy tűkön ülve várd a folytatást.

A telefonom csörgése hirtelen megszakítja a dalt, ami épp megy a lejátszón. Összerezzenek, indexelek, és kiállok a parkolóba egy apró bevásárlóközpont előtt. Érzem a napon szinte olvadozó aszfalt szagát.

A kijelzőre pillantok. Margaret az!

Vajon jó hír, hogy rögtön a Haydennel folytatott beszélgetése után telefonál?

Vagy ez azt jelenti, hogy Haydennek nem kellett hosszan magyarázkodnia, hanem csak annyit mondott neki, hogy „akkor hétfőn várom, és kezdhetjük az interjúkat”?

– Menni fog – biztatom magam. Mármint bármiről is legyen szó. Ez csak egy munka.

Nagy levegőt veszek, és fogadom a hívást.

– Itt Alice Scott beszél.

– Üdv, Alice – feleli egy nyers hang, ami nem is hasonlít Margaretére. – Itt Jodi.

– Ó, jó reggelt – mondom gyorsan. – Hogy van?

Nem kenyere a bájcsevegés.

– Margaret tudni szeretné, hogy ma ráér-e egy további beszélgetésre. Vacsoraidőben esetleg?

– Hát persze! Úgy öt vagy hat körül?

Jodi felhorkan.

– Fenét! Margaret már elmúlt nyolcvan, de még mindig úgy vacsorázik, mint Rómában huszonöt éves korában. Nyolckor. De előtte fél nyolckor koktél. Ne késsen öt percnél többet, de ne érkezzen öt percnél korábban sem.

Őszintén szólva nem hinném, hogy Margaretnek fontos ez a percpontosság, de ha Jodinak számít, akkor ügyelni fogok rá.

– Úgy lesz, pontosan fogok érkez… – mielőtt még befejezhetném, bomlik a vonal. – Halló?

Nincs válasz. Már letette.

Visszakapcsol a Cranberries dal, és most már örömmel énekelem.

4. fejezet

Este hét óra huszonkilenc perckor egy üveg borral és egy virágcsokorral a kezemben becsöngetek Margaret ajtaján.

Súlyos léptek közelednek bentről, és nyílik az élénk rózsaszín ajtó. Jodin ismét farmernadrág és flaneling van.

– Milyen pontos! – jegyzi meg.

– És ajándékot is hoztam. – Felé nyújtom a bort és a csokrot.

Kétkedve méregeti.

– Margaret utálja a vágott virágot. Elszomorítja.

– Ó… – bánatos pillantást vetek a csokorra. – Na és ön?

Jodi szögletes arca egy kicsit felderül.

– Én nem bánom.

– Akkor ezt önnek hoztam – felelem, és mivel nagy szívességet tett, hogy elmondta Margaret ellenérzését a vágott virággal kapcsolatban, hozzáteszem: – Ha Margaret a bort sem szereti, akkor azt is önnek hoztam.

Majdnem elmosolyodik.

– Sajnos nem hazudok hihetően, úgyhogy bevallom, Margaret nagyon kedveli a bort.

– Akkor ez mindkettőjüké – felelem, és átadom. – De be kell vallanom, én nagyon ritkán iszom, nem értek a borhoz, úgyhogy lehet, hogy valami pocsék évjáratot választottam.

Jodi biccent.

– Jöjjön be – mondja, immár kevésbé barátságosan. – Ott vannak.

Kik? Arra számítottam, hogy csak Margaret és én leszünk itt. Ha Margaret a barátait is meghívta, akkor el kellett volna hoznom a diktafonomat. Mindig együtt használom a diktafont és a telefonomat, arra az esetre, ha netán az egyik felvétel nem sikerülne. Ostobának érzem magam, amiért elfelejtettem betenni a diktafont a táskámba, mielőtt elindultam a szállodából.

Elvonta a figyelmemet a kutatás. Nézegettem, hogy milyen rövid távra bérelhető lakásokat találok a Little Crescent-szigeten, ha netán szükségem lenne rá.

A ház hátulsó részében Jodi átkísér a kétszárnyú üvegajtón, majd a kövezett kerti ösvényen, ami egy sövény mellett kanyarodik el. Az estét betölti a tücskök és kabócák ciripelése.

Odakint egy nagy, térköves teraszon egy hosszú faasztal vár, fölötte fénygömbök függnek, és egy fényfüzér feltekeredik a hatalmas fára, ami az asztal túlsó felét árnyékolja.

Tizenkét vendég is könnyen elférne, de csak három magas támlás szék áll az asztal mellett. Kettő foglalt.

– Üdv, Alice! – Margaret vidáman köszönt, és feláll. Jobbján egy nagydarab férfi ül, azaz csak ült, mert ő is felpattan.

Hayden nem tűnik meglepettnek, amiért én is itt vagyok, de nem valami lelkes.

Persze megértem – én sem vagyok elragadtatva, amiért itt látom –, de valamiért úgy érzem, muszáj megkedveltetnem magam, sőt szeretném tudni, mi áll a mogorvasága hátterében.

Félreteszem a csalódottságot, és követem Jodit az asztalhoz.

Elvégre így is együtt vacsorázom Amerika egyik leghíresebb családjának utolsó élő sarjával, aki gyerekkorom óta lenyűgöz.

– Örvendek mindkettőjüknek – mondom, és kezet fogok Margarettel. Egy pillanatra mindkét kezével megfogja a kezemet. Süteményillata van, és a szeme ragyog, mint mindig.

– Én is örvendek, kedveském – feleli. – Köszönöm, hogy ráér.

– Köszönöm a meghívást.

Margaret szeme Jodira villan, és kicsit lehervad a mosolya.

Jodi nem hagyja szóhoz jutni.

– A csokor az enyém, ne is reménykedj.

– A bor viszont mindenkié – mondom gyorsan.

– Milyen aranyos – Margaret megpaskolja a karomat. – Ugye emlékszik még Haydenre, tegnapról?

– Hogyne. Nagy rajongója vagyok – közlöm teljesen feleslegesen. – Mármint az írásainak.

– Nagyon kedves – bólint Hayden, és kimérten helyet foglal.

– Üljön le! – Margaret a szabad székre mutat, Haydennel szemben. – Mit iszik? Jodi kitűnő koktélokat készít.

– Köszönöm, nekem megteszi a víz is.

Ez sem Margaretnek, sem Jodinak nem tetszik.

– Ugyan, ne hárítsa a híres déli vendégszeretetemet – dorgál Margaret. – Legalább egy finom teát igyon.

Jodira pillantok.

– Kérhetek egy kávét? Ha lehet, akkor koffeinmenteset, de ha az nincs, akkor jó a sima kávé is.

Jodi bólint, és magunkra hagy minket.

Margaret összekulcsolja a kezét, és az asztalra könyököl.

– Nos, fogadni mernék, hogy az jár a fejükben, mi a csuda folyik itt. Legalábbis ön bizonyára ezen tűnődik, Alice. Haydennek épp most mondtam el, amit kitaláltam.

Hayden erre morcosan belekortyol a pohár vízbe, ami ott áll előtte egy koktél mellett. Utóbbiról tudomást sem vesz.

– Kicsit meglepődtem, való igaz – ismerem be.

– Tudom, tudom. Megpróbáltam gyorsan dűlőre jutni, de pont a maga szavai jutottak az eszembe, Alice.

– Az én szavaim?

– Azt mondta, ez csak teljes bizalommal működik. – Margaret megvonja a vállát. – Én pedig nehezen bízom meg bárkiben, így pedig időbe telik, hogy eldöntsem, ki is legyen az, akiben bízom.

Haydenre pillantok. A vízbe bámul, mintha szuggerálná a poharat, hogy összetörjön.

Megköszörülöm a torkomat, és Margaretre nézek.

– Ez érthető. Töltsünk együtt néhány napot, ismerjük meg egymást, mielőtt elköteleződne…

– Egy hónapot – mondja Margaret.

– Egy hónap? – Hayden és én egyszerre szólalunk meg.

Margaret vidáman ránk mosolyog, de az arcomat látva elkomolyodik.

– Ne aggódjanak, természetesen erre a hónapra fizetést fognak kapni. Jodi már írja a szerződést, amit mindketten aláírnak majd.

Haydenre pillantok, persze ráncolja a homlokát, és nagyon feszült.

– Nem igazán értem – vallom be.

Margaret belekortyol a martinijébe, és elmagyarázza a tervét.

– Mindkettőjüknek kifizetem ezt a hónapot és a szállásköltséget. Jodi elküldi az ajánlatomat az ügynökeiknek, ha óhajtják. Észszerű kereteken belül szívesen tárgyalok a díjazásukról, és mindkettőjüknek egyforma összeget fogok adni. Alá kell írniuk egy titoktartási szerződést, és a hónap során mindkettőjükkel rendszeresen beszélni fogok. A végén megmutatják, hogy eddig mit írtak. Én ekkor dönteni fogok, kiválasztom önök közül, hogy kivel szeretnék dolgozni, a könyvet pedig a legtöbbet ajánló kiadónak adjuk el.

– Ms. Ives… – kezdi Hayden.

– Nyugodtan szólítson Margaretnek – int az idős hölgy. – Vagy Irene-nek. Errefelé ezen a néven ismernek. Megcseréltem a keresztnevem és a vezetéknevem kezdőbetűit. Bár ezzel a közléssel jobb lett volna várnom a titoktartás aláírásáig.

Rám kacsint, és mintha varázsütésre elillantak volna az aggályaim.

– Nem gondolja, hogy egyszerűbb lenne, ha most…

– Talán igaza van – vág közbe Margaret. – De ha igazán jól akar csinálni valamit, akkor nem választhatja az egyszerűbb megoldást. Átgondoltam, és nekem ez felel meg.

– És ha az egyikünk visszalép? – kérdi Hayden.

Margaret tekintetéből eltűnik a derű.

– Nos, nem fogok annak alapján dönteni, hogy ki az, aki elérhető. Valós opciókat akarok. Ha az egyikük visszalép – amihez természetesen joga van –, akkor is végigvisszük a másikkal a próbahónapot, mielőtt igent mondanék. Ha tetszik, amit ír, akkor folytatjuk.

– Ezzel azt akarja mondani, hogy mi mindketten beleteszünk egy hónap munkát az előkészületbe, de ön dönthet úgy, hogy mégsem vállalja a könyvet? – morog Hayden.

Meglep, mennyire nyers, szinte már dacos. De Margaret szeme megint csillog, és rózsás ajka mosolyra húzódik.

– Pontosan!

Hayden most először néz rám, amióta megérkeztem.

– Rendben – mondja kurtán. De ebből az egyetlen szóból is megértem, hogy nem azt mondja: rendben, megértem, és nem is azt, hogy rendben, átgondolom, hanem azt, hogy rendben, versenybe szállok.

Margaret még szélesebben mosolyog, és hozzám fordul.

– Alice kedves, maga mit gondol?

Eltűnődöm, van-e bármi akadálya, hogy itt töltsek néhány hetet, és megtegyem, ami tőlem telik.

Micsoda? Akadály?

Ugyan már! Még fizetés nélkül is elvállalnám, felélném a tartalékaimat, és kockára tenném az állásomat a Fáma szerkesztőségében. Akár fejre is állnék, ha Margaret azt követelné meg.

Nagyjából bármit megtennék ezért a lehetőségért.

– Benne vagyok – felelem.

Margaret tapsol.

– Pompás! Akkor koccintsunk rá!

A levegőbe emeli a martinis poharat, Hayden kétkedve megemeli a vizespoharát, én pedig épp szólni akarok, hogy még nincs italom, amikor Jodi megérkezik egy tálcával.

Ezüst kávéskanna, gőzölgő bögre, tejszín, és egy kis fehér tálkában barna kockacukor. Mellette egy halom papír.

A szerződések.

Felemelem a bögrét, és koccintunk.

Margaret kortyol, és elégedetten sóhajt.

– Nem éheztek meg?

A desszert – citromos habostorta – után Margaret kísér minket az ajtóhoz. Már csak egy-két lámpa ég, és Jodinak nyoma sincs, amiből arra következtetek, hogy alkalmazottként dolgozik Margaretnél.

– Önöknél vannak a dokumentumok? – kérdi, amikor kinyitja az ajtót.

– Igen – felelem, és meglengetem a papírokat. Hayden bólint. A vacsora alatt is alig szólalt meg, csak sötét tekintettel bámult a tányérjába. Nem tudom, hogy ez miattam volt-e, vagy állandóan ilyen, de nehéz elképzelni, hogy egy ilyen fickónak sikerült Len Stirling bizalmát elnyernie, és egy ilyen megható, gyönyörűen megírt történetet kerekíteni a beszélgetéseikből.

Persze jól tudom, hogy a látszat néha csal, és sosem lehet tudni, mi rejtőzik egy ember lelke mélyén, vagy min megy épp keresztül.

Ki tudja, Hayden talán pont valami rossz hírt kapott, mielőtt eljött Margarethez vacsorázni. Vagy egy nehéz szakítás után érkezett a Little Crescent-szigetre. Tapasztalataim szerint jobb, ha inkább optimistán állunk az emberekhez.

– És a sütemény? – kérdi Margaret.

Mindketten bólintunk. Egy-egy műanyag dobozt szorongatunk, tele a finom citromtorta maradékával.

Ránk kacsint.

– Nos, akkor nemsokára jelentkezünk.

– Alig várom – válaszolom, és odahajolok, hogy megöleljem.

Szerencsére nem húzódik el, hanem viszonozza.

– Akkor hamarosan folytatjuk – ígéri, és tárt karokkal Haydenhöz fordul. Csakhogy Hayden inkább egy kézfogást választ.

Margaret felnevet, és a két tenyerébe fogja Hayden kezét.

– Jó utat a szállásukra – mondja. – Hol vettek ki szobát?

– A Grande Luciában – felelem.

Hayden szeme rám villan. Egy pillanatra mintha elfintorodna, aztán ő is válaszol.

– Szintúgy a Grande Luciában.

– Csodálatos – bólogat Margaret. – Akkor szükség esetén ott vannak egymásnak.

Haydenre vigyorgok, persze rám se néz.

– Na, akkor én megyek is – jelentem be vidáman.

– És juttassák el hozzám mihamarabb a papírokat, hogy elkezdhessük a munkát! – Margaret kikísér minket és integet, miközben a kerti úton át kisétálunk az utcára. Én vissza-visszafordulok, és integetek, mintha azon versengenénk, melyikünk udvariasabb, a vendég vagy a házigazda.

Hayden céltudatosan törtet előre… és szerintem a cél most az, hogy minél hamarabb minél távolabb kerüljön tőlem.

Még egy utolsót integetek Margaretnek, aztán már a kapunál vagyunk.

Hayden nyitva hagyja nekem, amikor kilép, és pedig utánasietek a holdfényes vidéki útra.

– Akkor hogy osszuk be a napokat?

– Tessék? – Hayden nem lassít.

Futva követem, a kocsija az enyém előtt parkol.

– Azon gondolkodom, hogyan osszuk be az időt. Maga beszélgethetne Margarettel hétfőtől szerdáig, én meg csütörtöktől szombatig.

Olyan hirtelen fordul meg, hogy majdnem nekiszaladok. Sikerül időben megállnom, de olyan közel vagyok, hogy felfelé kell bámulnom, ha a szemébe akarok nézni.

– De akkor magának hétvégi nap is jut, nekem meg csak hétköznap – szögezi le.

– Na jó, akkor én beszélgetek Margarettel hétfőtől szerdáig, maga meg csütörtöktől szombatig.

– Akkor meg magának nem jut hétvége.

Felnevetek.

– És az miért baj?

– Feltételezem, hogy maga továbbra is a Fáma munkatársa, én pedig szabadúszóként továbbra is dolgozom, tehát mindkettőnknek szüksége van időnként szabad hétköznapi napokra – magyarázza. – Emellett, ha jobban meg akarja ismerni az alanyt, akkor az időbeosztását is tanácsos megismerni.

Felvonom a szemöldökömet.

– De miért tartja szem előtt, hogy számomra mi lenne hasznos? Miért nem használja ki az előnyét?

Na ugye, hogy érdemes optimistán állni az emberekhez?

Hayden a szemét forgatja, a kocsijához lép, és kinyitja az ajtaját. Hosszú árnyékot vet a holdfényben.

– Higgye el, nincs szükségem előnyre – jelenti ki búcsúzóul.

5. fejezet

Hayden a kocsijában ül, csukott ajtóval, bekapcsolt lámpával, járó motorral, de nem húzza el a csíkot, hanem megvárja, hogy én is biztonságban beüljek az autómba, és becsukjam az ajtót.

Ezek szerint nem szeretné, hogy gyilkosság áldozata legyek itt a mocsár szélén egy elhagyatott úton. Vagy csak véletlen. Sebaj, akkor is optimista leszek.

Egyszerűen nem lehet akkora bunkó, amekkorának látszik. Ha pedig mégis az, akkor sincs nagy baj, hiszen nem kell találkoznom vele.

Lehúzom az ablakot, és Margaret otthonától egyre távolodva hallgatom a georgiai éjszaka megnyugtató hangjait.

Eszembe jut, hogy felhívhatnám anyámat, és elújságolhatnám neki a hírt. De már elmúlt tíz óra, és ő mindig korán felkszik. Meg talán jobb lesz kivárnom, hogy mi történik a próbahónap után. Majd elmondom anyának, hogy munkaügyben épp errefelé járok, és szívesen meglátogatnám, viszont a részleteket csak akkor osztom meg vele, amikor már biztos lehetek a dolgomban.

A szárazföldet Little Crescenttel összekötő négysávos úton alig van forgalom. Lassítok egy piros lámpánál. Hayden pont mellettem áll a szomszédos sávban. Integetek. Összevonja a szemöldökét.

Zöldre vált a lámpa, és elindulunk.

Mindketten kínosan próbálunk ügyelni arra, nehogy egymás mellett haladjunk, de a lámpák folyton keresztülhúzzák a számításainkat. Elmegyünk a Little Croissant és a többi üzlet mellett, aztán sikerül Hayden mögé húzódnom, így legalább nem kerülgetjük egymást tovább.

A Main Street-i kereszteződésnél jobbra fordulunk, vissza a turistaparadicsom felé, aztán nemsokára már a Grande Lucia parkolójában vagyunk.

Balra fordul a sorok közt, én pedig jobbra, de végül sikerül úgy parkolnunk, hogy csak két kocsi választ el minket egymástól.

Aztán elindul felfelé pont ugyanazon a lépcsősoron, amelyik az én szobámhoz is vezet.

Lassítok, de nagy meglepetésemre amikor észreveszi, hogy egyfelé kell mennünk, megáll.

Sőt, még hátra is fordul, és a szemembe néz. Micsoda előrelépés! Ha így haladunk, nemsokára egymás emlékkönyvébe rajzolunk majd cuki virágokat…

– Hétfő, szerda, péntek – dörmögi.

– Csodás napok – felelem.

– Vagy kedd, csütörtök, szombat. Döntse el maga, hogy melyiket szeretné. Így vagy a pénteki, vagy a szombati estét Margaret társaságában töltheti, a vasárnapokat pedig vagy váltva használjuk ki, vagy szabadnap lesz, attól függően, hogy Ms. Ives mit óhajt.

Megállok azon a lépcsőfokon, ahol Hayden is áll, és átgondolom.

– Mikor kezdünk?

– Én ezzel terveim szerint holnapra megvagyok – mutatja fel a nagy köteg papírt. – Péntek és szombat lehet az első munkanap.

– Hogy talált rá Margaretre? – teszem fel a kérdést.

Összevonja a szemöldökét.

– Nem mondom meg.

– Komolyan? – ámulok. – De miért nem?

– Mert semmi köze hozzá.

– Én elmondhatom, hogy hogy találtam meg… – próbálkozom, hátha kecsegtető az ajánlat.

– Semmi közöm hozzá. – Hayden továbbindul, és kénytelen vagyok követni.

– De hát már itt van, úgyhogy semmi előnye nem származik belőle, ha megtudja, miként kerültem én is ide. Ahogy nekem sem nyújt lépéselőnyt, ha megtudom, hogy maga hogyan talált rá Margaretre.

– Fogalmam sincs, miért érdekli ez ennyire – jegyzi meg.

– Kíváncsi természet vagyok. És nem volt könnyű dolgom.

Gyanakvó oldalpillantást küld felém, amikor felérünk a második emeletre.

– Szóval le van nyűgözve – mondja szárazon.

– Nehezen hinné el, ha így lenne? – kérdezem.

Felhorkan, és tovább törtet a szobája irányába a lépcsőn.

– Már megint kezdi – morog.

– Mit?

– Hát a mániákus vigyorgást.

Meglepve felnevetek.

– Nem is értem, honnan tudja, hiszen rám se néz.

Erre sötét pillantás a válasz.

– Na, most már látom, hogy igazam volt.

– Egyszerűen izgalmas ez az egész – mondom.