A szerzőtől az Álomgyár Kiadó gondozásában megjelent:

Elveszettek szigete (Felföldi rejtélyek), 2025

Copyright © Jud Meyrin, 2025

Hungarian edition © Álomgyár Kiadó, 2025

Minden jog fenntartva!

Borítóterv: Coverist Studio – Bakos Fanni, Faniszló Ádám

A fedél a Coverist Studio és Koppányi Lilla munkája.

Szerkesztette: Tira Nael

Korrektúra: Tira Nael, Ábrahám Viktória

Tördelés: NovaBook

Álomgyár Kiadó, Budapest, 2025

Felelős kiadó: Nagypál Viktor

Elérhetőségeink:

+36 1 770 7890

admin@alomgyar.hu

www.alomgyar.hu

www.facebook.com/alomgyar

instagram.com/alomgyarkiado

Elektronikus változat
Békyné Kiss Adrien

ISBN 978-963-6830-95-3

ELSŐ FEJEZET

Lottie kilépett a Black Catből, és nekidőlt az ajtófélfának. A feje furán könnyűnek tűnt, a lába ingatagnak. Nem kellett volna meginnia azt az utolsó pohár whiskyt, de hát egy bulin illik kirúgni a hámból, nem igaz? Még akkor is, ha rohadtul nincs kedve hozzá. Eljönni se volt, de előbb ugrana le az edinburghi vár tetejéről, mint hogy ezt beismerje a munkatársai előtt.

Mélyet szippantott a friss, éjszakai levegőből, és ellökte magát a faltól. Ám mielőtt a kocsma teraszáról a járdára léphetett volna, egy rekedtes hang megállította:

– Nocsak, Lottie Kelsey! Hová, hová?

Lottie visszafordult a pub felé, közben a világ is megpördült körülötte. Belekapaszkodott a legközelebbi pad háttámlájába, és a félhomályból előlépő pasasra pillantott. Tristan Hunter… Már csak ez hiányzott! A néhány héttel ezelőtti összetűzésük óta látni se bírta. Pont egy olyan ügyről készült cikket írni, amiben Hunter nyomozott, és ezt a férfi nem vette jó néven. Nagyon-nagyon nem. Lottie pedig azt nem, hogy Hunter direkt kicseszett vele. Végül a cikk ugrott, Lottie pedig azóta jobbnak látta, ha messzire elkerüli a férfit.

Pislogott párat, hátha ettől Hunter köddé válik, de persze nem volt ekkora szerencséje. Amikor kinyitotta a szemét, a férfi ugyanott állt, mint az előbb. A szájából kifújt füst összekeveredett a leheletével, az utcai lámpa fényében jegeskék szeme szinte feketének látszott.

– Ilyen korán lelépsz, ráadásul egyedül? – húzta fel Hunter az egyik szemöldökét. – Ez nem vall rád.

Lottie pontosan tudta, mire céloz a férfi, és minden igyekezete ellenére elvörösödött. Biztos Hunter is hallotta azokat a rohadt pletykákat.

– Haza kell mennem – motyogta Lottie. – Nem mintha bármi közöd lenne hozzá.

– Miért, Hamupipőke, talán éjfél után tökké változik a hintód?

– Nem, hanem patkánnyá a kocsisom.

Egy pillanatig némán meredtek egymásra, a hűvös levegő mintha felforrósodott volna a feszültségtől körülöttük, aztán Hunter még egy utolsót szívott a cigijéből, elnyomta a csikket, és elegáns mozdulattal a kukába hajította.

– Jobban teszed, ha fogsz egy taxit. Nem látok itt senkit, aki szívesen fuvarozna. Biztos megkopott a vonzerőd – jegyezte meg hűvösen. Vetett Lottie-ra egy utolsó, megvető pillantást, aztán visszament a Black Catbe.

Lottie némán bámulta a becsukódó ajtót, forrt benne a harag, és elöntötte a kimerültség. A szemben lévő épületre pillantott, aminek szürke kőből kirakott fala a sötétben még a szokásosnál is komorabbnak látszott. Az Edinburghi Krónikák szerkesztősége. Egyre vonzóbbnak tűnt, hogy az irodai kanapén aludjon, de gyorsan összeszedte magát. Mindjárt itt van január másodika, és ezt a rohadt napot a lakásában fogja tölteni, csokit zabálva, a Netflixen bámulva valami béna sorozatot, és közben nagyon sajnálja majd önmagát.

Tétova léptekkel elindult, átment a járdán, és elhaladt a szerkesztőséggel szomszédos rendőrkapitányság mellett, közben előtolultak a rossz emlékek. Felsóhajtott, és visszapillantott a Black Catre, ahol az újságírók rendszeresen együtt ittak a zsarukkal. Legalább az újévi bulin túl van, hála az égnek!

Rosszkedvűen baktatott a George Street felé. Egy örökkévalóságnak tűnt, mire odaért, pedig fél mérföldet sem kellett megtennie, de legalább hamar talált taxit. Az autó utasterében kellemesen meleg volt, Lottie hátrahajtotta a fejét, és hunyorogva nézte a kintről beszűrődő fényeket. A menetzaj egyre tompább, egyre ködösebb lett, egészen elzsongította…

Arra eszmélt, hogy a taxi a ház előtt áll, amiben lakást bérel, a sofőr pedig türelmetlenül szólongatja. Lottie a férfi kezébe nyomott némi pénzt, aztán félig csukott szemmel felbotladozott az első emeletre. Bénázott kicsit a kulccsal, de végül sikerült bejutnia az ajtón. Lerúgta a cipőjét, a hálóba szédelgett, és lecibálta magáról a ruhát. Az alváshoz használt trikót és nadrágot már félálomban vette magára, aztán bedőlt az ágyba. Még hallotta, ahogy a Szent Egyed katedrális harangjai elütik az éjfélt, majd jött a képszakadás.

A zaj furán idegennek tűnt, mintha egy álomból szivárgott volna át a valóságba. Lottie feje sajgott, nyögve az arcára szorította a kezét, aztán kilesett az ujjai közül. Pillantása a napraforgókkal díszített párnára és takaróra esett, mindkettő csinosan összehajtogatva hevert a matracon. Lottie karácsonyra kapta őket, a szokásos tapintatlan ajándék az anyjától. Jövőre vajon mit vesz? Egy hatszemélyes étkészletet? Vagy befizeti egy társkereső irodába? Esetleg egy spermabankba?! Lottie bármelyiket elképzelhetőnek tartotta.

Nyögve hasra fordult, egészen a füléig rántotta a takarót, és már majdnem álomba merült, amikor újra felharsant a zörej. Ki a fene húzogat bútorokat január másodikán?! Ez még munkaszüneti nap Skóciában, épp ezért időzítették az újévi bulit előző estére. Hogy legyen idő kipihenni a mámort. De ilyen zajban pihenni pont nem lehet.

– Basszus! – csattant fel Lottie, aztán feltápászkodott, az ajtóhoz támolygott, és kipislogott a folyosóra.

A lehangolóan barna szőnyeggel borított előtér teljesen üres volt, a szomszédos lakás ajtaján azonban férfihang szűrődött ki. Mi a fene?! Ki lehet ilyenkor Mirandánál? Lottie azonnal maga előtt látta mindig tip-top, kiskosztümös szomszédját. Aztán arra gondolt, hogy az utóbbi hetekben Miranda biztos azért érkezett sokszor későn haza, mert megismerkedett valakivel. Vajon ki lehet a pasi?

Lottie kíváncsisága erősebbnek bizonyult másnaposságánál. Közelebb óvakodott, fülét a vajszínűre mázolt fára szorította, és próbálta kivenni a szavakat, aztán… aztán az a hülye ajtó váratlanul kinyílt, Lottie pedig az egyensúlyát elvesztve bezuhant a nyíláson, és nekiütközött egy kemény mellkasnak.

– Au! – jajdult fel, mire felharsant egy ingerült, túlságosan is ismerős hang.

– Kelsey?!

Lottie vállát megragadta két lapátkéz, és nem túl gyengéden visszatolta őt egyenesbe.

– Hunter? – Lottie felpislogott a zsarura, aki még a szokásosnál is nagyobb darabnak tűnt, ahogy fölé tornyosult. Piszkosszőke haja ugyanolyan szélfúttan kócos volt, mint mindig, és jól látszott vaskos nyakának oldalán a pók formájú tetoválás. Lottie megborzongott; utálta a pókokat. Miranda Hunterrel jött volna össze? Á, biztos nem! A szomszédja nem bukott a nagydarab, tetovált bunkókra, ő inkább az öltönyös, kifinomult fickókat szerette. Na meg Hunter sem lenne talpig fegyverben, ha most kelt volna az ágyból. – Mit keresel itt? – nézett Lottie a férfi jeges tekintetébe.

– Ezt én is kérdezhetném tőled – jegyezte meg Hunter mogorván. – Miért hallgatózol?

Lottie elegánsan átsiklott a hallgatózás felett, és a szomszédos lakásra mutatott.

– A zajra ébredtem, amit csaptatok.

– Higgyem el, hogy épp ebben a házban laksz?

– Szerinted ilyen göncben kimennék az utcára? – bökött Lottie az állával piros trikójára és ugyanolyan színű pizsamaalsójára, amik ugyan rettenetesen mutattak vörös hajával, de hát alvásnál ki a fene törődik a divattal?!

Hunter pillantása lekúszott a pólón vigyorgó macskára, amitől Lottie karja akaratlanul is lúdbőrözni kezdett.

– Most már elhiszed, hogy a szomszédban lakom? – szegte fel dacosan az állát.

Hunter fintorogva elkapta a tekintetét.

– Tegyük fel, hogy itt laksz – ismerte el kelletlenül. – Mit keresel a szomszédod ajtaja előtt?

– Mit keres a rendőrség Mirandánál?

Lottie bekukucskált Hunter válla mellett a lakásba, és meglátott egy fickót a helyszínelők szokásos, fekete egyenruhájában, Miranda viszont nem volt sehol. Mi a franc történhetett? A helyszínelőket csak akkor küldik ki, ha komoly a helyzet. Lottie gerince mentén végigfutott a borzongás, és próbált tovább nézelődni, hátha meglát még valamit, de Hunter arrébb húzódott, és eltakarta a kilátást.

– Ahhoz semmi közöd! – mordult fel. – Egyébként jól ismered Miss Bakert?

– Nem vagyunk öribarik, ha arra gondolsz. Három éve költözött ide, néha beszélünk, és mint látod, a falak roppant vékonyak, minden zaj átszűrődik.

– És tegnap hallottál valamit a szomszédból?

– Mit kellett volna hallanom?

– Bármilyen zajt. Vagy valamit, ami szokatlannak tűnt.

Lottie egy pillanatra elgondolkozott, de nem sok mindent tudott felidézni az előző éjszakáról. Legalábbis abból az öt percből, amikor ébren volt.

– Nem hallottam semmit – válaszolta, közben azon tűnődött, mégis mi ez az egész.

– Mikor láttad utoljára Miss Bakert?

Hunter nekidőlt az ajtófélfának, és karba fonta a kezét. Lottie egy pillanatig bámulta széles vállát, amin megfeszült a fekete dzseki, aztán észbe kapott, és elfordította a tekintetét. Közben figyelmeztetnie kellett magát, hogy neki sem jönnek be a nagydarab, tetovált bunkók, akárcsak Mirandának.

– Pár napja – nézett fel Hunter barátságtalan arcába –, valamikor a hét elején.

– Azt tudod, hol húzná meg magát, ha el szeretne tűnni egy időre?

– Eltűnni?

– Igen, hová menne? A családjához? Egy barátnőjéhez? Csak tudod, kivel van jóban – magyarázta türelmetlenül Hunter, de Lottie megmakacsolta magát.

– Válaszolok, ha elmondod, mi történt!

– Ne szórakozz velem, Kelsey! – csattant fel Hunter. Lottie-ra meredt, és a szeme a szokottnál is jobban emlékeztetett egy jéggé fagyott tóra.

– A szülei rég meghaltak, az öccséhez menne – vonta meg a vállát Lottie, és kényszerítette magát, hogy ne süsse le a tekintetét. – Szóval, miért keresitek Mirandát?

– Az nem a te dolgod!

– Ez nem ér, Hunter! Én segítettem neked, igazán elárulhatnál valamit.

Hunter csak gúnyosan felvonta a szemöldökét, de nem felelt. Kilépett a lakásból, nyomatékosan becsukta maga mögött az ajtót, és a lépcső felé indult, de Lottie nagy merészen elé állt.

– Ugye rémlik, milyen kíváncsi tudok lenni? Ha elmondod most, akkor nem járok a nyakadra később – villantott a férfira egy mosolyt, bár abban a másodpercben, amikor megtette, rájött, mekkora hibát követett el.

Hunter megtorpant, és fenyegetően összeszorította a száját. Lottie nyaka megfeszült, ahogy felnézett rá, közben morcosan megállapította, milyen igazságtalan, amikor valaki ennyire magasra nő, mint Hunter. Elég egy grimasz, meg egy karba font kéz, hogy ijesztőnek látsszon, a tetkók és a vikingszerű vonások csak a ráadás. Lottie azonban nem volt hajlandó megrémülni.

– Mint mondtam, ez rohadtul nem a te dolgod! – csattant fel Hunter. – Ennek az ügynek még távolról sincs semmi köze a kultúra rovathoz. Szóval könnyen felnyomhatlak a főszerkesztődnél, ha szimatolsz. Jóval könnyebben, mint ősszel.

Lottie érezte, ahogy a düh elönti a testét, és szinte a csontjaiba mar, amikor arra a novemberi esetre gondolt. Meghalt a nemzeti galéria kurátora, öngyilkosságnak tűnt, de a körülmények tisztázatlanok voltak, így a rendőrség nyomozást indított. Lottie úgy gondolta, hogy egy kurátor halála még épp belefér a kultúra rovatba, és legalább nem egy újabb unalmas kiállításról vagy koncertről kell írnia, így elkezdett anyagot gyűjteni. Hunter azonban egyszerűen bement az Edinburghi Krónikák főszerkesztőjéhez. Rejtély, hogy mi történt a négy fal között, de amikor a két férfi előkerült, sütött róluk a komor egyetértés, Lottie-t pedig azonnal levették az ügyről.

– Mondd csak, Hunter – sziszegte mérgesen –, te minden újságírót ennyire utálsz?

– Csak azokat, akik mindent leszarva átgázolnak másokon.

– Nem is ismersz! Azt se tudod, milyen vagyok!

– Pontosan tudom, milyen vagy. – Hunter közelebb lépett, mire Lottie háta borsódzni kezdett. Volt egy olyan érzése, hogy Hunter ugyanolyan kegyetlen, mint némelyik bűnöző, akit üldöz, csak épp a törvény az ő oldalán áll. – És utoljára szólok, hogy tartsd távol magad a nyomozásomtól!

– Elég béna újságíró lennék, ha ennyivel meg lehetne félemlíteni – felelte Lottie dacosan.

– Meg ne halljam – mordult fel Hunter –, hogy bemész Miranda Baker lakásába, se azt, hogy faggatod a többi rendőrt!

– Nem fogod meghallani.

– Kelsey! – mennydörögte Hunter. – Nem vicceltem, maradj ki ebből, különben nemcsak a főnöködnél panaszollak be, de le is csukatlak a nyomozás akadályozása miatt!

Lottie nem tudott ellenállni a magas labdának; elmosolyodott, és előrenyújtotta a csuklóját.

– Hol az a bilincs? Nem látom.

Hunter arca csúnya, vörös színt öltött, és Lottie attól tartott, menten lekever neki egy pofont, de a férfi csak még közelebb hajolt hozzá.

– Vigyázz – sziszegte –, velem nem játszadozhatsz úgy, mint a főnököddel!

Hát tényleg hallotta a pletykákat! Lottie arcát elöntötte a forróság, de azért sikerült kinyögnie a választ.

– Helyes, mert semmi kedvem játszadozni veled.

– Nincs, mi? – gúnyolódott Hunter. – Mert te csak azzal játszadozol, akitől előnyt remélhetsz.

Hunter tekintetéből sütött az utálat, Lottie torkát pedig a szokásosnál is jobban kaparta a szégyen, képtelen volt kinyögni bármit is. Aztán a pasas szó nélkül sarkon fordult, és leiramodott a lépcsőn; vágtató léptei még sokáig visszhangoztak a néptelen folyosón.

Lottie lejjebb húzta trikóját a derekán, közben megremegtek az ujjai. Sosem fogja lemosni magáról, hogy viszonya volt a nős főnökével, ezt tisztábban érezte, mint valaha. Az teljesen mindegy, hogy Aleister azt állította, a házassága romokban hever, így is mindenki őt tartotta ribancnak. Ráadásul törtető ribancnak. Mert persze azt gondolták, csak amiatt feküdt le Aleisterrel, hogy a férfi visszahelyezze a bűnügyi rovathoz. Magyarázkodni felesleges lett volna, Lottie inkább nem szólt egy szót sem, hagyta, hogy mindenki azt higgyen, amit akar. Ettől azonban még rohadtul fájtak a gúnyos megjegyzések.

De most nincs idő az önsajnálatra! Elhessegette Hunter megvető pillantásának emlékét, és inkább Mirandára koncentrált. Vajon hova tűnhetett, és miért ment el? És ami a legérdekesebb, miért keresi a rendőrség? Lehet, hogy elkövetett valamit…? Á, biztosan nem! Miranda ahhoz túlságosan mintapolgár. Az utóbbi időben ugyan kicsit furcsa volt, de az éjszakai kimaradások meg a hétvégi utak azért messze nem jelentik azt, hogy törvényt szegett.

A másnaposság köde oszlani kezdett, és Lottie szokásos kíváncsisága újult erővel lángolt fel. Elhatározta, hogy kihasználja az ünnepnapot arra, hogy kicsit körbeszaglásszon. Talán ez az újabb esélye arra, hogy kitörjön a kultúra rovatból.

Elmosolyodott, és arra gondolt, hogy mégsem lesz olyan szar ez a mai nap – a harmincadik születésnapja –, mint ahogy hitte.

MÁSODIK FEJEZET

Tristan beült a fekete Subaru Imprezába, és bevágta az ajtót. Ez a szolgálati autó nagy előrelépést jelentett a leharcolt Volkswagen Golfhoz képest, amit Londonban használt, és ez volt az egyetlen előnye a skóciai áthelyezésnek. Meg persze a Felföld közelsége. Tristan szerette a hegyeket; a kopárnak és egyhangúnak tűnő sziklákat, amik valójában ezerféle színben pompáztak, és mindig tudtak meglepetéssel szolgálni.

Betelefonált az őrsre, és megtudta, hogy Daniel Baker Dalgety Bayben lakik, úgy egyórányira Edinburghtől, viszont a városban dolgozik, egy utazási irodánál a központban. Megnézte a neten a nyitvatartást, és úgy döntött, hogy először odamegy. Egy próbát megér, hátha ott találja Bakert. Ha meg nem, legalább megtud róla pár dolgot.

Felpillantott az első emeleti ablakokra, és ismét elöntötte az indulat. Nagyon remélte, hogy Lottie Kelsey nem fog újra bekavarni neki, abból elég volt a novemberi eset. Akkor is folyton a nyomában járt, folyton beleütötte az orrát mindenbe, és állandóan faggatott mindenkit. Az pedig egy cseppet sem érdekelte, hogy ezzel a nyomozást akadályozza. Az a nő a firkászok legalja: törtető, öntelt és az anyját is eladná egy jó sztoriért! Ráadásul a nős főnökével hentereg. Ettől Tristan torkát nyomban elöntötte a keserű epe. A nővére egy ugyanilyen ringyó miatt vesztett el mindent.

Olyan messzire el kell kerülnie Kelsey-t, amennyire csak lehet, mert még meg találja ölni, pedig a karrierje nem élne túl egy újabb botrányt. Nem lesz ismét olyan szerencséje, hogy megússza áthelyezéssel, akkor már biztosan ki fogják rúgni. Tristant kirázta a hideg a lehetőségtől. Csikorgó fogakkal fordította el a slusszkulcsot, és indított.

Végighajtott a Gorgie Road szürke téglás házai mellett, amin az ünnepnapnak hála alig járt autó. A Dalry Road már kevésbé bizonyult kihaltnak, a Haymarket környékén pedig emberek özönlöttek ki a vasútállomás üvegtetejű épületéből, akár méhek a méhkasból.

Január másodika van, munkaszüneti nap, az ég szerelmére! Minek mászkál ennyi ember az utcákon!

Ha nem lenne szolgálatban, neki esze ágában sem lenne a belvárosba jönni. Sőt, Edinburghben maradni. Az első géppel Louise-hoz repülne. De ahogy Louise-ra gondolt, már nem azt a ragyogó nőt látta maga előtt, sötétbarna hajával és telt ajkával, akit ismert, hanem a tolószékben ülő, csontsovány alakot.

A fenébe! Először a nővére, aztán Louise… Hogy mehetett tönkre ennyire minden?!

Tristan kényszerítette magát, hogy a vezetésre és Miranda Bakerre koncentráljon, bár ettől sem lett kevésbé ideges. Azt hitte, a kurátor öngyilkossági esete után már nincs lejjebb, erre megbízzák ezzel az üggyel… Aznap reggel a főnöke félórás kiselőadást tartott neki arról, mennyire fontos, hogy gyorsan megtalálják a nőt és lezárják a nyomozást. Bonyodalmak nélkül. Azt nem tette hozzá, hogy különben mi lesz, de szükségtelen is lett volna. Tristan enélkül is pontosan tudta, mennyire ingatag a helyzete, és ha újra hibázik, akkor könnyedén munka nélkül találja magát. Így hát bármennyire is a háta közepére kívánta ezt az ügyet, nem volt túl sok beleszólása a dolgok alakulásába. A londoni baklövése után be kellett fognia a száját, és azt kellett tennie, amit mondtak neki, bármennyire is nehezére esett.

Elfojtott egy horkantást, és ismét visszaterelte a gondolatait Miranda Bakerre. A helyszínelők nem találták nyomát annak, hová mehetett a nő, se erőszakra utaló nyomot a lakásban, ami különös. Miranda Bakernek jó munkája volt, és biztos egzisztenciája. Az ilyen emberek nem szoktak csak úgy felszívódni, legalábbis nem önszántukból, és ez aggasztotta Tristant. Lehet, hogy jóval több ez, mint szimpla eltűnés?

A VisitHighland utazási iroda az óváros szélén állt, egy bordó épület aljában. Tristan leparkolt előtte, kiszállt a Subaruból, és a járókelőket kerülgetve a bejárathoz ballagott. Belépett az elegáns, minimalista stílusú irodába, és akaratlanul is elfintorodott. Valami édeskés, virágillatú légfrissítőtől bűzlött az egész helyiség, a vakítóan fehérre festett falakat a Loch Lomondról és a Ben Nevisről készült fotók díszítették, a hosszú üvegpult mögött egy szőke és egy barna hajú nő ült. Hófehér egyenblúzt viseltek, és mindketten a számítógépen kopácsoltak. Az egész hangulat borzalmasan elütött attól a fajta túrázástól, amit Tristan szeretett: hátizsákkal gyalogolni a hegyek között, porban, szélben, esőben, aztán este megmosdani egy patakban, és sátorban aludni. Bár nyilván a VisitHighland ennél jóval felsőbb kategóriás utazásokat szervezett.

– Miben segíthetek, uram? – pillantott fel a szőke nő a számítógépéből, félbeszakítva Tristan gondolatait, és korábban egykedvű arcán felvillant az előre begyakorolt műmosoly.

Tristan alig tudta elnyomni a fintorát; gyűlölte a képmutatás minden formáját, még az ilyen ártalmatlan fajtát is. Bizonyára azért, mert túl sokszor akadt dolga alakoskodó emberekkel a munkája során.

Előszedte a zsebéből az igazolványát, és megmutatta a nőnek.

– Daniel Bakerről lenne pár kérdésem. Itt dolgozik, igaz?

– Igen, itt, de ő túravezető, nem az irodában…

– Daniel? Mibe keveredett már megint?! – szisszent fel a barna hajú, félbeszakítva a másik nőt. Enyhe skót tájszólással beszélt, és lilára rúzsozott szája nem húzódott színlelt mosolyra, mint a kolléganőjének.

– Semmibe sem keveredett, csak váltanék vele pár szót. Hol találom?

– Nem a városban lakik.

– Igen, tudom. Azt mondta, túravezető. Esetleg megnézné, dolgozik-e ma? – bökött Tristan a számítógép felé.

– Persze.

A nő észbe kapott, és visszafordult a monitorhoz. Körmei hangosan kopogtak a billentyűkön, és Tristan nem tudta elűzni az érzést, hogy nyugtalan. Vajon miért?

– Egyébként mibe szokott Baker belekeveredni? – kérdezte könnyedén.

A nő ujjai egy pillanatra megálltak a billentyűzeten, mielőtt tovább folytatta volna a kopácsolást. Szőke kolléganője összeráncolt homlokkal nézte, aztán visszafordult a saját gépéhez, és úgy tett, mintha nagyon lekötné a munka.

– Tehát mibe keveredett Baker? – kérdezte meg újra Tristan.

– Semmi különös – mormolta a barna hajú. – Csak szeret bulizni…

– Bulizni? – húzta fel a szemöldökét Tristan, majd elhallgatott, és csak figyelte a nőt, akinek a tekintete nyugtalanul ugrált a képernyőn.

– Igen, tudja, bulizik, iszik…

– Volt rendőrségi ügye is?

– Dehogy! Nem volt, csak… néha összeverték. Tudja, ha piásan rossz emberbe kötött bele. – A nő felpillantott Tristanre, és megvonta a vállát. – Azt hittem, most is ez történt, csak esetleg ezúttal rosszabbul járt.

– Semmi ilyesmiről nem tudok.

– Akkor jó! – A nő kissé reszketegen elmosolyodott, aztán újra a monitorra nézett, benyomkodott még pár billentyűt, majd visszafordult Tristan felé. – Daniel valószínűleg otthon lesz. Tegnap este ért vissza egy ötnapos Outlander-túráról.

– Outlander?

– Tudja, a sorozat. A skót-időutazós-boszorkányos. A forgatási helyszíneket látogathatják végig az érdeklődők.

– Világos – mondta Tristan, bár egyáltalán nem értette, mi a jó abban, ha az emberek pár filmhelyszín miatt átbuszozzák a fél országot. – Kösz az infót! – morogta, a barna hajú nő pedig összehúzott szemöldökkel meredt rá. Bizonyára képtelen volt feldolgozni, hogy létezik olyan ember, akit nem nyűgöz le az Outlander, vagy bármilyen más filmes túra gondolata.

Tristan kiment az irodából, és beült a Subaruba. Tehát Daniel Baker az elmúlt öt napban nem volt Edinburghben, durván nyomja a bulizást, és előszeretettel csábítja el az utazási iroda női alkalmazottait. Tristan ugyanis meg mert volna esküdni rá, hogy a barna hajú megvolt a fickónak. Már csak az a kérdés, tudja-e Baker, mi történt a nővérével. Na meg azzal az ötezer fonttal, amit a nő a munkahelyéről elemelt.

Lottie a második kávéját kortyolgatta, amikor a nyitva hagyott bejárati ajtón keresztül meghallotta, hogy a helyszínelők kijönnek Miranda lakásából. A bögréje nagyot koppant az asztalon, ahogy lerakta, és a folyosóra iramodott.

– Helló, fiúk! – mosolygott rá a két zsarura.

Edgar, az idősebb elhúzta a száját, amikor meglátta, és ettől őszes bajuszának vége viccesen felfelé kunkorodott. Lottie gyomra összeszorult. Régebben Edgar mindig kedves volt vele, de nyilván ő is hallott az Aleister-botrányról, azért tűnik most olyan barátságtalannak. Lottie nem hibáztatta, hisz ő is hatalmasat csalódott saját magában, amiért belekeveredett egy sehová se vezető viszonyba.

Nyelt egyet, és a fiatalabb rendőrre nézett. Charlie úgy vigyorgott rá, mint egy macska, aki épp készül belenyalni a tejfölös bödönbe. Ő pedig bizonyára azt gondolja, hogy ha dugott a főnökével, akkor onnantól kezdve bárkivel hajlandó lefeküdni. Mennyire tipikus pasi hozzáállás! Lottie azonnal meg is bánta, hogy nem cserélte le a pizsamáját normális, utcai ruhára.

– Miért kellett nektek is kijönnötök? – fordult inkább vissza Edgar felé. – És amúgy találtatok valamit?

– Ne vesztegesd az idődet kérdezősködésre, kislány! – morogta Edgar. – Hunter küldött egy üzenetet, hogy itt laksz a szomszédban, és bele akarod ütni az orrod a nyomozásba.

– Csak annyit árulj el, hogy mit kerestetek a lakásban! – alkudozott Lottie.

– Sajnálom, de eszemben sincs bajba kerülni miattad.

Edgar hátat fordított, és minden további szó nélkül a lépcsőhöz indult. Lottie összeszoruló torokkal nézte, ahogy a férfi eltűnik a lépcsőfordulóban, közben észre sem vette, hogy Charlie közelebb lépett hozzá.

– Én mesélhetnék ezt-azt. Tudtad, hogy a szomszédod a polgármester haverjának dolgozik?

– Micsoda? – lepődött meg Lottie. – Nem tudtam.

– Hát pedig a brókercég tulaja állítólag rendszeresen együtt pókerezik a polgival. Ezért zavartak ki ide minket úgy, mintha nem is egy üres lakásba jönnénk, hanem egy széttrancsírozott hullához – röhögött fel Charlie.

Lottie gyomrában gyors bukfencezésbe kezdett a kávé, ahogy megérezte Charlie dezodorának erős illatát. Kényszerítenie kellett magát, hogy ne üljön ki az arcára az undor.

– És találtatok valamit? – kérdezte újra.

– Előbb inkább azt beszéljük meg, mit adsz cserébe a további infókért. – Charlie elvigyorodott, és Lottie mellére bámult, egyértelművé téve, milyen ellenszolgáltatásban reménykedik.

Lottie mosolyt erőltetett az arcára, és úgy tett, mintha nem értené a célzást.

– Meghívlak egy sörre a Black Catben.

– Az nem lesz elég, cicám! – röhögött fel Charlie. Lottie-t megcsapta a lehelete, amitől azonnal rátört a rosszullét.

– Két sör és egy whisky – mondta, le sem véve a szemét a férfiról.

– Én valami egészen másra gondoltam.

Charlie felemelte a kezét, és végighúzta mutatóujját Lottie kulcscsontján. Lottie reflexből homorított, és hátrált egy lépést. Nagyon kellett koncentrálnia, hogy ne rúgja tökön a pasast. Pedig annyira szívesen megtette volna! De semmi szüksége egy újabb botrányra, márpedig ha nekimegy egy zsarunak, legyen az bármilyen nagy seggfej is, abból nagy patália kerekedne. Így hát visszanyelte a szájába toluló epét, és kurtán megjegyezte.

– Nem áll az üzlet.

– Ahogy akarod. De ha meggondolnád magad, tudod, hol találsz. – Charlie nem átallott rákacsintani, aztán komótosan elindult lefelé.

Lottie összeszorított szájjal nézte a lépcsőt, és amikor meghallotta, hogy a lenti ajtó nyílik, majd csukódik, betrappolt a lakásába, aztán egyenesen a fürdőszobába ment. Bár Charlie csak a kulcscsontján érintette meg, mégis mocskosnak érezte magát. Nem is annyira az érintés miatt, hanem azért, mert egy másodpercig elgondolkozott azon, hogy elfogadja Charlie ajánlatát. Tényleg ilyen mélyre süllyedt?!

Nem akart ezen gondolkozni, inkább lekapkodta a ruháit, és beállt a zuhany alá. Amikor végzett, magára kapott egy farmert és egy pulcsit, aztán leerőltetett pár falat kétszersültet a torkán. Amíg megitta a maradék kávéját, azon töprengett, mit tegyen, de még mielőtt döntésre juthatott volna, megcsörrent a mobilja. Az anyja hívta, és Lottie legszívesebben fel sem vette volna, mert pontosan tudta, mi következik.

– Szia – mormolta bele a telefonba.

– Boldog szülinapot, kislányom! – csendült fel az anyja éneklően vidám hangja. – Hányra érsz ide?

– Már mondtam karácsonykor, hogy nem tudok menni – kezdett azonnal mentegetőzni, közben pedig arra gondolt, hogy ha így lenne ötöse a lottón, ahogy előre megjósolja az anyja reakcióit, már rég milliomos lehetne.

– A születésnapodon se érsz rá, Lottie?

– Holnap dolgoznom kell, és a szerkesztőségben mindenki pont leszarja, hogy születésnapom van.

– Másfél óra alatt itt vagy, és elég lenne reggel visszaindulnod, ha korán kelsz – hadarta az anyja, aztán megváltozott a hangja, végleg eltűnt belőle a kezdeti vidámság. – Ennyi időt csak tudsz rám szakítani! Már nem is tudom, mikor aludtál itthon utoljára. Karácsonykor is csak jöttél és mentél. Alig látlak mostanában!

– Mintha én tehetnék róla, hogy el vagyok havazva – morogta Lottie, ami persze nem volt teljesen igaz.

A munka korábban nem gátolta meg, hogy Montrose-ba utazzon. Aleister óta viszont ritkán járt haza, és ha mégis Montrose-ba látogatott, akkor is csak rövid ideig maradt. Attól tartott, az anyja kiszúrja, hogy elhallgat előle valamit, és ezt nem akarta. Az asszonynak elég baja van anélkül is, hogy tudná, a lánya összeszűrte a levet a nős főnökével.

– Olvastam a cikkedet – törte meg az anyja a kényelmetlen csendet, ami egyre gyakrabban jelent meg a beszélgetéseikben. – Arról a kiállításról. A boszorkányosról. Milyen fura, pogány dolgok vannak abban a városban! – ciccegett.

– Meglepődnél, hány wicca koven van a Felföldön, a kis falvakban – felelte Lottie, közben eszébe jutott az a pár óra, amit a kiállításon töltött, interjúkat készítve a látogatókkal. Úgy tűnt, a boszorkányság menő manapság, talán épp azért, mert egyszerű válaszokat ad a legkomolyabb problémákra is. Persze azok a válaszok egy rakás szart sem érnek, de biztos megnyugtató hinni bennük. Lottie-nak hirtelen eszébe jutott, hogy Miranda is kérdezősködött a cikkről meg a wiccákról nem is olyan rég. – Talán Monstrose-ban is van boszorkány közösség – mormolta, de közben a gondolatai még mindig Miranda körül jártak. Lehet, hogy ő is boszorkánysággal akarta megoldani valamilyen problémáját, és emiatt került bajba?

– Boszorkányok Montrose-ban?! Ugyan már, ez badarság! – szipákolt az anyja. – Itt csupa rendes ember lakik.

– Na persze. – Lottie nyelt egyet, hogy eltűnjön a torkából a hirtelen képződött csomó. – Le kéne raknom… – mondta, de az anyja úgy kiáltott fel, mintha meg sem hallotta volna a szavakat.

– Nem fogod elhinni, mi történt!

Lottie sejtette, hogy valószínűleg semmi komoly, az anyja csak az időt akarja húzni, hogy tovább beszéljenek, és ettől nyomban lelkifurdalása támadt.

– Miért, mi történt? – tette fel kötelességtudóan a kérdést, legyűrve az ingerültségét.

– Aldenék megvették a Hírnököt.

– Kik azok az Aldenék?

– Londonból jöttek, az öreg Williams bácsi házát vették meg a szomszéd utcában. Úgy felújították, hogy rá sem lehet ismerni, még medencét is építettek a kertbe. Medencét! Itt, Skóciában! Azt mondjuk nem értem, mi a fenének. De mindegy, nem ez a lényeg. Kicsit ki akarják kupálni a Hírnököt, és fel akarnak venni egy vagy két újságírót, és a rakat hirdetésen kívül más cikkeket is beletennének. Esetleg jelentkezhetnél, kislányom.

– Van munkahelyem.

– De ha a Hírnöknek dolgoznál, lakhatnál itthon. Esténként meg segíthetnél a hotelben.

Lottie visszanyelte a választ, ami a szájára kívánkozott, mert nem akart veszekedni. Imádta a szülővárosát, de eszében sem volt vert sereg módjára hazakullogni. Így sem, hogy a mostani helyzete már-már kilátástalan. Még amiatt sem, hogy tudta, az anyjának tényleg szüksége lenne rá.

– Az Edinburghi Króniák jóval nagyobb, itt több lehetőségem van – mondta kimérten.

– Azért írsz még mindig unalmas kiállításokról, mert annyi lehetőséged van? – élesedett meg az anyja hangja, aztán rögtön észbe is kapott. – Sajnálom, Lottie! – visszakozott azonnal. – Ezt nem kellett volna mondanom.

A kimondott szavak azonban ott lógtak a levegőben, mint a harci repülők, amik bármelyik pillanatban tüzet nyithatnak. Lottie úgy markolta az egyik szék háttámláját, hogy az ujjai egészen elfehéredtek tőle.

– Tényleg nem. Ahogy az előbb említettem, nem tudok ma Montrose-ba menni – szögezte le, és ő maga is meglepődött, milyen ridegen cseng a hangja. – Majd valamelyik hétvégén meglátogatlak.

– Ezen a hétvégén?

– Nem, inkább jövő szombaton, de előtte még telefonálok.

– Ahogy gondolod, kislányom. – Az anyja hangjában egyszerre érződött szomorúság és helytelenítés, és ettől Lottie úgy érezte magát, mintha nyolcéves lenne. Egy nagyon undok nyolcéves.

– Ha pénzre van szükséged, hogy felvegyél magad mellé egy embert, aki segít a hotelben, akkor… – kezdte, de az anyja nyomban félbeszakította.

– Majd meggondolom. És ha úgy döntök, hogy alkalmazok valakit, akkor természetesen én fogom fizetni. Ne csinálj úgy, mintha a hotel a csőd szélén állna… Vagy mintha nem boldogulnék egyedül a vezetésével.

– Ezt egy szóval sem mondtam.

– Jó, akkor majd hívj fel, ha kitaláltad, mikor jössz.

– Oké.

Lottie egy hosszú pillanatig még a füléhez szorította az elnémult telefont, aztán felsóhajtott, és leeresztette a kezét. Valahogy sikerült megállnia, hogy ne vágja földhöz a mobilt; csak egy rövid, halk koppanás hallatszott a csendes szobában, ahogy lerakta az asztalra. Hirtelen mindennél jobban szeretett volna kocsiba pattanni, és meg sem állni Montrose-ig. Látta maga előtt a barna-fehér épületeket, az öböl csillogóan kék vizét, az anyját, ahogy a nagyszülőktől örökölt, szállodává alakított udvarház kertjében a virágokat gondozza… és az apja sírját a városszéli temetőben.

Erősen az ajkába harapott. Nagyobb szemétládának érezte magát, mint valaha, hogy megmaradt családjának hátat fordítva éli a világát Edinburghben. De bármi is történt, nem bírna visszamenni. Nem bírná feladni az álmait. Ez volt ő, egy halomnyi nagyratörő terv. Ha azokat is sutba vágná, mi maradna belőle?