Maja Lunde

Kékség

Fordította: Patat Bence

A könyv eredeti címe: Blå

Szerző: Maja Lunde

Az eredeti kiadó: H. Aschehoug & Co., Norvégia

Fordította: Patat Bence

Borító: Szabó Imola Julianna

Az Oslo Literary Agency közreműködésével.

A fordítást támogatta a NORLA, Norwegian Literature Abroad.

© Hungarian translation: Patat Bence, 2020

© CSER Könyvkiadó és Kereskedelmi Kft., Budapest, 2020

© Maja Lunde

© H. Aschehoug & Co. (W. Nygaard) AS, 2017

Minden jog fenntartva.

Jelen könyvet, ill. annak részeit tilos reprodukálni, adatrögzítő rendszerben tárolni, bármilyen formában vagy eszközzel – elektronikus, mechanikus, fényképészeti úton vagy más módon – közölni a kiadó engedélye nélkül.

ISBN 978-963-278-619-3

Kiadja a CSER Kiadó

Felelős kiadó: a kiadó vezetője

1114 Budapest, Ulászló u. 8.

Telefon: (+36-1)386-9019

E-mail: info@cserkiado.hu

Honlap: www.cserkiado.hu

Szerkesztő: Vörös András

Tördelés, nyomdai előkészítés: Pető Erzsébet

Elektronikus verzió: Takács Gábor

Jespernek, Jensnek és Linusnek

Signe

Ringfjorden, Sogn és Fjordane megye, Norvégia, 2017

Semmi sem állíthatta meg a vizet, végig lehetett követni az útját a hegyről a fjordig; a felhőkből aláhulló és a csúcsokra telepedő hótól a tenger fölé szálló és újra felhőkké váló páráig.

A gleccser minden áldott télen vastagodott, magába gyűjtötte a havat, minden télen megnőtt, ahogy azt kell, és minden nyáron olvadozott, szivárgott, cseppeket indított el, amelyek patakokká álltak össze, majd a gravitációtól hajtva utat törtek maguknak lefelé, egyesültek, vízesésekké, folyókká nőttek.

A két falunk egy hegyen és egy gleccseren osztozott, amióta az eszünket tudtuk. A hegy egyik oldala függőleges volt, ott zubogott alá a Két Nővér, 711 méternyit dübörögtek egyenesen lefelé, a mélyzöld vizű Eide tó felé, amelyről a falu, Eidesdalen is kapta a nevét, és amely életet adott az ott élő állatoknak és embereknek.

Eidesdalen, Magnus faluja.

Eidesdalenből nem látták a fjordot, nem érezték ajkukon a sós ízt, a szél nem vitte oda a sót, az nem jutott el odáig, odafönt nem lengett a tenger illata. Magnus így nőtt fel. De nekik is volt vizük, az íztelen víz, amelytől minden növekedésnek indult, és sosem hiányzott neki a tenger, mondta később.

A hegy másik oldala lágyabb, lankásabb volt, ahol a víz a Breio folyóban gyűlt össze, a lazacos folyóban, a vízirigó folyójában, a folyami gyöngykagyló folyójában, amely egy hasadékból tört elő, és formálta a tájat, másodpercenként több millió vízcseppel, zuhatagokban, zubogókon és csendes, sík terepen.

A napsütésben fénylő szalaggá változott.

A Breio folytatta útját egészen a Ringfjordenig, és a folyó ott, a tengerszinten fekvő faluban találkozott a sós vízzel. A gleccser vize ott vált eggyé a tengerrel.

Ringfjorden, az én falum.

Összeértek: a gleccser vize meg a tenger vize, majd a nap ismét magához vonzotta a cseppeket, pára formájában a levegőbe emelte őket, egyre feljebb, a felhőkig, ahol kiszabadultak a nehézségi erőből.

Visszatértem, a Blåfonna kényszerített ide, a gleccser, amely egykor a miénk volt. Szélcsendes időben érkezem meg Ringfjordenbe, az utolsó szakaszt kénytelen vagyok motorral megtenni, a kattogása túlharsog mindent, a Kékség siklik a vízen, és csupán apró fodrokat hagy maga után a víz felületén.

Sosem fogom elfelejteni ezt a tájat. Ez teremtett téged, Signe, jegyezte meg Magnus egyszer, úgy értette, hogy belém ivódott: a járásomba, a lábam ruganyosságába, mintha folyton egy kaptatón vagy egy lejtőn haladnék. Én nem egyenes utakra születtem, innen származom, ám most, amikor újra megpillantom, meglepődöm: magaslatok, vízesések, a függőleges találkozása a vízszintessel.

Messziről jönnek ide emberek, hogy megcsodálják ezt a természetet, és a látványt, gyönyörűnek, fantasztikusnak, amazingnek találják. Egy focipálya méretű fedélzeten állnak, és miközben hatalmas dízelmotorok ontják a kipufogógázt, ők mutogatnak, a tiszta, kék vizet nézik, a méregzöld hegyoldalakat, amelyekre szikár házak kapaszkodnak fel mindenütt, ahol negyvenöt foknál kevésbé lejt a terep, és több mint ezer méterrel fölöttük ott magasodnak a hegyek, a föld letépett, éles szélei, az ég felé törnek, azzal a fehérséggel megszórva, amiért a turisták úgy rajonganak, wow, it’s snow, ami télen-nyáron ott ül az északi lejtőkön.

Ám a Két Nővért nem látják a turisták, sem Sønstebø havasi legelőit, már réges-régen eltűntek, és a Breio folyót sem látják, az tűnt el legelőször, jóval az óceánjárók érkezése előtt, jóval az előtt, hogy megjelentek az amerikaiak és a japánok a telefonjaikkal és a hosszúobjektíves fényképezőgépeikkel. A hajdani folyót rejtő vízcsövek a föld alatt húzódnak, a sebeket pedig, amelyeket a földmunkák okoztak a természetben, lassanként elfedi a növényzet.

Fogom a kormányrúd végét, alacsony sebességet tartva közeledem a falu felé, elhaladok az erőmű mellett: nagy, különálló épülettömb a víz partján, zömök és sötét; a halott folyó és vízesés emlékműve. Mellőle vezetékek indulnak minden irányba, némelyik a fjordon is átível. Még erre is kaptak engedélyt.

A motor mindent túlharsog, de emlékszem a vezetékek hangjára, a halk zümmögésre, nedves időben, a víz és az áram találkozásakor hallható pattogásra, mindig libabőrös lettem tőle, különösen sötétben, amikor látszik is, ahogy szikrázik.

A kikötőben mind a négy vendéghely üres, még korán van ahhoz, hogy turisták jöjjenek, ezek a helyek csak nyáron telnek meg, most szabadon választhatok, a legszélső mellett döntök, kikötöm a hajó tatját és orrát, a biztonság kedvéért egy springkötelet is kiteszek, gyorsan feltámadhat a nyugati szél, hátrahúzom a gázkart, és meghallom a leálló motor kelletlen sóhajtozását. Bezárom a szalon ajtaját, a kulcscsomót a dzsekim mellső zsebébe teszem, jó nagy, de egy parafa labdától fent marad a vízen, és most méretes dudornak látszik a hasamon.

A buszmegálló ott áll, ahol mindig is, a kisbolt előtt, leülök várni, mert a busz csak óránként jár, így megy ez itt, minden ritkán történik, és tervezni kell, ennyi év után már egészen elfelejtettem.

Aztán végre felbukkan. Társaságom egy csapat kamasz, a nyolcvanas évek elején épült gimnáziumból mennek hazafelé, a szép iskolából, amely egyike annak a sok mindennek, amire futotta a falu pénzéből.

Megállás nélkül szövegelnek dolgozatokról meg edzésről. Homlokuk sima, arcuk puha, megdöbbentően fiatalok, az eddig eltelt életüknek semmi nyoma, semmi maradványa nem látszik rajtuk.

Rám sem pillantanak, amit teljesen megértek. Nekik csak egy öregedő nő vagyok, kissé csapzott és ápolatlan, kopott dzsekiben, kötött sapkám alól ősz hajtincsek lógnak ki.

Ők mind új, szinte egyforma sapkát viselnek, a homlokrészen ugyanolyan logóval. Sietve lekapom az enyémet és az ölembe teszem, úgy tűnik, rettentően kibolyhosodott, elkezdem egyesével lecsipegetni a szöszöket, a tenyerem megtelik velük.

De hiába, túl sok van belőlük, és nem tudom, hová tegyem, csak ülök ott, kezemben a szöszökkel, végül a padlóra ejtem az egészet. Súlytalanul libbennek végig a fedélzeten, de a kamaszok rájuk sem hederítenek, és miért is tennék, hiszen csak szürke szöszcsomók.

Néha meg is feledkezem arról, hogy nézek ki, ha az ember egy hajón lakik, egy idő után nem törődik magával, de amikor nagy ritkán tükörbe nézek a parton, és van elég fény, megrettenek. Ki az ott, gondolom magamban, ki a fene az az aszott, öreg nő?

Különös, elvont, nem is, szürreális, ez a jó szó, szürreális, hogy én is közéjük tartozom, az öregek közé, holott teljesen, ízig-vérig ugyanaz vagyok, aki mindig is voltam, akár tizenöt, akár harmincöt, akár ötvenévesen, állandó, változatlan tömeg, mint álmomban, mint egy kő, mint az ezeréves jég. A korom különvált tőlem. A jelenléte csak akkor érezhető, amikor mozgok, olyankor mutatkozik meg a fájdalmaival, a sajgó térdekkel, a merev nyakkal, a nyilalló csípővel együtt.

De a kamaszok nem gondolják, hogy öreg vagyok, mert észre sem vesznek, így van ez, az öreg nőket senki sem veszi észre, hosszú évek óta senki nem néz rám, csak nevetnek fiatalos, fényes hangjukon, és a mai történelemdolgozatról beszélgetnek, a hidegháborúról, a berlini falról, de nem a tartalmáról, csak arról, hogy milyen jegyet kapnak rá, meg hogy az ötös alá jobb-e, mint a négyötöd. A jeget senki sem említi, egy szó sem esik a jégről, a gleccserről, pedig idehaza mindenkinek erről kellene beszélnie.

Idehaza… tényleg még mindig az otthonomnak nevezem ezt a helyet? Nem tudom felfogni, lassan negyven, sőt lassan ötven éve máshol élek. Csak annyi időre jöttem haza, hogy elpakoljak a halálesetek után, és leteljen a temetés utáni kötelező ötnapos gyász, először anyámé, aztán apámé után. Ennyi év alatt összesen tíz napot töltöttem itt. Két fivérem, féltestvérem él itt, de szinte sosem beszélünk egymással. Anyám fiai.

Fejemet a busz ablakának döntöm, figyelem a változásokat. A települést sűrűbben lakják, új épületek kapaszkodnak fel a domboldalba, könnyűszerkezetes, fehér házak, apró ablakokkal, a busz elhalad az uszoda előtt, az is új tetőt kapott, a bejára előtt nagy, kék tábla: Ringfjord Water Fun. Angolul minden jobban hangzik.

A busz araszol felfelé, távolodik a parttól, néhány kamasz leszáll a felső telepnél, de a többségük jön tovább, feljebb érünk, az út megváltozik, elkeskenyedik, kátyúkkal lesz tele, szinte pontosan akkor, amikor átérünk a szomszéd önkormányzat területére. A legtöbb fiatal csak itt száll le, Eidesdalenben, a lúzer kistestvérnél, amelynek még mindig nincs saját gimnáziuma, saját uszodája.

Az utolsó kamaszokkal együtt szállok le, lassan ballagok át a központon. A falu még annál is kisebb, mint amire emlékeztem, a kisbolt megszűnt. Míg Ringfjorden terjeszkedett, Eide csak a töredéke az eredeti méretének… de nem Eide miatt jöttem ma ide, nem sírhatok többé Eidesdalenért, az a harc sok-sok évvel ezelőtt véget ért, ezúttal a jég, a Blåfonna miatt jöttem, és a kavicsos úton a hegy felé veszem az irányt.

Még a fővárosi lapok is írnak róla, újra meg újra elolvastam a cikkeket, és nem tudom elhinni. A gleccserből termelik ki a jeget, a tiszta, fehér jeget Norvégiából, és úgy hirdetik, mint a lehető legexkluzívabb jégkockát, amit az ember az italába tehet, aranyszínű alkoholban úszó minijéghegyek, de nem norvég vásárlóknak, nem bizony, hanem azoknak, akik meg tudják fizetni. A jeget sivatagi országokba szállítják, az olajsejkek hazájába, és ott olyan áron adják el, mintha arany lenne, fehér arany, a gazdagok között is a leggazdagabbaknak.

Hó kezd esni, még utoljára görcsbe rándul a tél, április így mutat nekem hosszú orrot, miközben mászom felfelé a hegyen. Útközben fagyott vízből álló, kristályokkal szegélyezett pocsolyák mellett lépkedek el, ráhelyezem a lábam egy kisebb tócsa felszínén ülő, vékony jégrétegre, összetöröm, hallom, ahogy megreped, de már nem élvezem, nem úgy, mint régen.

Kifulladok, meredek az út, és hosszabb, mint amire emlékeztem.

De végre célba érek, végre látom a gleccsert, a drága, drága Blåfonnát.

Minden gleccser olvad, tudom én, de látni egészen más. Megállok, csak lihegek, van még jég, de nem ott, ahol szokott. Kiskoromban a gleccser egészen addig a meredélyig terjedt, ahonnan a vízesések alázúdultak, ahol a gleccser és a vízesések összeértek. Most viszont magasan ül, a völgy oldalában, a meredek hegyfal és a kék nyelv között jókora, száz, talán kétszáz méter a távolság. A gleccser elmozdult, mintha próbálna visszahúzódni, el az emberektől.

Megyek tovább felfelé, a hangásban, éreznem kell, járnom kell rajta, újra meg kell érintenem.

Végre jég kerül a talpam alá, minden lépés hangot ad, halkan roppan. Baktatok tovább, megpillantom a kitermelési területet, a szürkésfehér gleccser sebeit, a kék belsején ejtett durva ütéseket, ahonnan kivágják a jeget. Négy nagy, fehér zsák áll mellette, telerakva, várják, hogy elvigye őket valaki. Olvastam, hogy láncfűrészt használnak, kíméletes láncfűrészeket, amelyekhez nem kell kenőanyag, hogy a jégdarabokat ne maszatolják össze olajjal.

Már semmin sem kellene meglepődnöm. Mindazon, amit az emberek művelnek. De ez itt most mégis belém mar, mert bizonyára Magnus is ott volt a testületi ülésen, és mosolyogva jóváhagyta ezt, talán még meg is tapsolta.

Közelebb megyek, feljebb kell másznom, hogy egészen odajussak mellé, a vágásokat ott ejtették a gleccseren, ahol a legnagyobb a dőlésszöge. Lehúzom az egyik kesztyűmet, kezemet a jégre teszem, él az ujjaim alatt, ez az én gleccserem, egy hatalmas, nyugodt állat, amely éppen alszik, de sebzett állat, és nem tud üvölteni, minden percben, minden másodpercben megcsapolják, már haldoklik.

Túl öreg ahhoz, hogy sírjon, és én is túl öreg vagyok ahhoz, hogy könnyeket ejtsek érte, mégis megnedvesedik az arcom.

A jegünk, Magnus, a mi jegünk.

Elfelejtetted, vagy talán észre sem vetted, hogy amikor először találkoztunk, a Blåfonna olvadó jegét tartottuk a kezünkben?

Én hétéves voltam, te nyolcéves, emlékszel? A születésnapomra vizet, fagyott vizet kaptam ajándékba.

Az egész élet vízből áll, az egész élet vízből állt, bárhová néztem, vizet láttam, eső vagy hó formájában az áradt az égből, megtöltötte a hegyek közötti tavakat, jégként terpeszkedett a gleccserben, ezernyi apró érként áramlott lefelé a meredek hegyoldalakon, és a Breio folyóvá állt össze, laposan hömpölygött el a falu mellett a fjordig, amely nyugat felé haladva tengerré vált. Az egész világom vízből állt. A domb, a hegyek, a legelők alkották a voltaképpeni világ szigeteit; a világomat Földnek neveztem, de úgy éreztem, hogy valójában Víznek kellene hívnom.

Olyan meleg volt a nyár, mintha valahol máshol laknánk, a hőség nem illett ide, és a szállodánkban lakó angol turisták is izzadtak, kint ültek a nagy kertben, a gyümölcsfák alatt, régi újságokkal legyezgették magukat, és azt mondták, hogy nem is gondolták, hogy itt északon ilyen idő lehet.

Amikor felébredtem, üresen találtam az ágyat, Anya és Apa már felkelt, közöttük szoktam aludni, éjszaka átsettenkedtem a szobájukba, és befeküdtem a franciaágy közepére. Megkérdezték, rosszat álmodtam-e, de nem azért mentem át.

– Nem akarok egyedül lenni – magyaráztam. – Szeretnék együtt lenni valakivel.

Ezt bizonyára értették, elvégre ők minden éjszaka együtt aludtak valakivel, de valahányszor átmentem hozzájuk, nem akarták megérteni, mivel minden este, amikor lefeküdtem, a lelkemre kötötték, hogy egész éjszaka maradjak az ágyamban, nem csak fél éjszaka, mire én helyeseltem, mivel felfogtam, hogy ezt akarják hallani, de aztán mégiscsak felébredtem, minden éjszaka felültem, és éreztem, mennyire üres az ágyam, a szobám, és átlopakodtam, illetve nem is, nem lopakodtam, a kisgyerekek nem tudnak jól lopakodni, pláne nem én, szóval átsétáltam hozzájuk, nem törődve azzal, hogy zajt csapok, hogy felébresztem őket, átsétáltam a padló hideg deszkáin a szobájukba, ahol mindig az ágy lába felől közelítettem meg őket, mivel így tudtam közéjük férkőzni anélkül, hogy át kellene másznom a nagy testükön. Paplant sosem kértem, mert elég meleg volt a testük a két oldalamon.

De azon a reggelen egyedül maradtam az ágyban, ők már felkeltek, de a születésnapom lévén nem kelhettem fel velük. Tudtam, hogy az ágyban kell maradnom, emlékeztem rá az előző évből, hogy az embernek a születésnapján nyugodtan kell feküdnie, és meg kell várnia, amíg jönnek, meg a zsibbadásra, még mindig emlékszem a zsibbadásra, ahogy szétáradt a karomban és a lábamban, arra az elviselhetetlen várakozásra, annyira nehezen lehetett kibírni, hogy talán jobb lett volna, ha egyáltalán nincs is születésnapom.

– Jöttök már? – kérdeztem halkan.

De senki sem felelt.

– Hahó?!

Hirtelen megijedtem, hogy mégsem jönnek, hogy eltévesztették a napot.

– ANYA! APA?!

Vagy hogy megfeledkeztek a születésnapomról.

– HAHÓ! ANYA! APA!!!

De aztán megérkeztek, egy tortával és egy születésnapi dallal, odaálltak az ágy két oldalára, a magas és a mély hang kórust alkotva énekelt, és egyszeriben túl soknak éreztem az egészet, a fejemre húztam a paplant, és még tovább maradtam az ágyban, pedig valójában fel akartam volna kelni.

Amikor a dal véget ért, megkaptam az ajándékokat, egy fényes labdát és Anyától egy babát is, aminek rettentő széles mosoly ült az arcán.

– Ijesztő – állapítottam meg.

– Dehogyis – vélte Apa.

– De igen – erősködtem.

– Én aranyosnak láttam az üzletben, és ez volt a legnagyobb babájuk – magyarázta Anya.

– Nem kellett volna ilyen mosolyúra csinálni – közöltem.

– Köszönd meg szépen – mondta Apa. – Köszönd meg Anyának.

– Köszönöm – feleltem. – Az ijesztő babát.

Mindig kimondtam, amit gondoltam, ami talán zavarta őket, de annyira sosem, hogy változtassak a viselkedésemen. És lehet, hogy nem is olyan könnyű változtatni rajta.

Emlékszem a babára meg a többi ajándékra, egészen biztosan tudom, hogy aznap kaptam ezt a sok mindent: két könyvet meg egy csokor virágot Apától, egy herbáriumot, szintén tőle, egy világító földgömböt mindkettőjüktől. Mindent megköszöntem. Mennyi ajándék, tudtam, hogy az ismerőseim közül senki nem kap ennyit, de az ismerőseim közül senkinek sincs olyan anyukája, akinek majdnem százszobás szállodája van, valójában csak nyolcvannégy, de mi mindig majdnem százat mondtunk, és emellett nekünk megvolt a külön épületszárnyunk – mi csak „a szárnynak” hívtuk – három nappalival, négy hálószobával, konyhával és cselédszobával.

Anyám nagyapámtól örökölte az egészet, aki még a születésem előtt meghalt, mindenütt az ő fényképei lógtak, az öreg Haugeréi, mindenki így hívta, még én is. Anya a nevét is megörökölte, Hauger, unalmas név, nem értettem, mi a jó benne, mégis megtartották, Anya sosem vette fel Apa családnevét, Apa oslói nevét, mert egy olyan nevet, mint a Hauger, nem lehet csak úgy feladni, magyarázta Anya, hiszen akkor a szállodát is át kellene nevezni, a Hauger szállodáét, amit meg nem lehet, mivel a történelem beivódott a falaiba, az építésének évétől kezdve, amelyet a bejárat fölött faragott számjegyek hirdettek: 1882.

Kaptam tortát, reggel és a nap hátralévő részében is, annyit, hogy az édes íz felfelé tolult a gyomromból, arra az érzésre is emlékszem, hogy hétéves vagyok, és a torta nyomja a mellkasomat, de mégis ettem tovább. Jöttek családtagok, és mindannyian egy asztalhoz ültek a kertben, Anya egész rokonsága, nagymama, nagynénik, a két beházasodott nagybácsi, Birgit unokatestvérem és a három unokafivérem.

A vendégek beszélgettek és lármáztak, de a legnagyobb lármát én csaptam, mert nem bírtam csendben maradni, sem akkor, sem később, és magas hangom Apa szerint elhallatszott egészen a Galdhøpiggenig, ezt mindig mosolyogva mondta, egészen a Galdhøpiggenig, Norvégia legmagasabb csúcsáig, és örült neki, hogy úgy kiabálok, azt mondta, büszke rá, de Anya bizony máshogy látta a dolgot, szerinte a hangom az ember velejéig hatolt.

A nagy lármától meg sem hallottam a furgont. Csak akkor jöttem rá, hogy készül valami, amikor Anya megkért, hogy menjek vele az udvarra, kézen fogott, és elindult velem a ház sarka felé, miközben intett a vendégeknek, hogy jöjjenek ők is. Nevetett rájuk, meg rám, és volt valami szokatlan a nevetésében, úgy nevetett, ahogy én szoktam, féktelenül és kissé túl hangosan, és én is nevettem, mert nem bírtam megállni.

Megfordultam, és Apát kerestem a tekintetemmel, felfedeztem, leghátul baktatott a vendégek között, egyedül, szerettem volna megfogni a kezét, de Anya túl erősen húzott magával.

Befordultunk a ház mögé, és megijedtem, nem értettem, mi az, az egész udvar fehér volt, visszaverte a fényt, csillogott, hunyorognom kellett.

– Jég – mondta Anya. – Hó, tél, nézd csak, Signe, itt a tél!

– Hó? – kérdeztem vissza.

Ott állt mellettem, és éreztem, hogy Anyának fontos valamiért az a hó, ami tulajdonképpen jég volt, de nem jöttem rá, miért, és ekkor Apa is odaért mellé, ő viszont nem mosolygott.

– Mi ez itt? – kérdezte Apa Anyától.

– Emlékszel? – fordult Anya felém –, hogy szeretted volna, ha télen van a születésnapod?

– Nem – feleltem.

– Hogy elsírtad magad, amikor Birgit szülinapján esett a hó? – folytatta Anya. – És azt mondtad, szeretnél egy hóembert? Emlékszel?

– Ezt a hegyről hozattad le? – tudakolta Apa Anyától szigorú hangon.

– Sønstebø hozta le nekem, amúgy is hozott le jeget a halátvevőportára – közölte Anya.

Megfordultam, és észrevettem Sønstebøt, az eidesdaleni gazdát, a furgon mellett állt, rám pillantott, elmosolyodott, várt valamit, tőlem, éreztem, és ott állt mögötte a fia, Magnus.

Ott voltál te is, Magnus. Már korábban is tudtam, ki vagy, mivel apád időnként jeget hozott le a szállodába a furgonnal, és előfordult, hogy te is vele jöttél, mégis úgy gondolok arra a pillanatra, mintha akkor láttalak volna először. Csak álltál ott, mezítláb, a naptól és a kosztól barna lábbal, és vártál valamit, mint a többiek: engem vártál. Mókusra emlékeztettél, kerek, barna szemed mindent magába ivott. Nyolcéves létedre, azt hiszem, észrevetted, hogy valami fontosról van szó, olyasmiről, amit senki sem mondott ki, hogy valakinek szüksége van rád, vagy szüksége lesz rád.

Ilyen voltál, ilyen volt.

– Szóval Sønstebønek még egyet kellett fordulnia? – kérdezte Apa halkan. – Egészen fel a hegyig?

Reméltem, hogy a karját Anya köré fonja, mint máskor, a derekára teszi, és magához öleli, de nem mozdult.

– Signének születésnapja van, ő vágyott erre – jegyezte meg Anya.

– És Sønstebø mit kap ezért?

– Viccesnek találta a dolgot. Imádta, hogy erre készülök, rajongott az ötletért.

– Mindenki rajong az ötleteidért.

Ekkor Anya felém fordult.

– Építhetsz hóembert, Signe. Nincs kedved hozzá? Építhetünk együtt!

Nem akartam hóembert építeni, mégis beleegyeztem.

Csak csúszkáltam a félcipőmben, kis híján elestem, alig bírtam megtartani az egyensúlyomat azon a fehéren, amit Anya hónak nevezett, de ő elkapott, és megtartott.

Nedvesség és hideg hatolt be a cipőm talpán át, kemény jégszemcsék görögtek a lábam előtt, és olvadtak el a vékony harisnyámon.

Lehajoltam, a hóba markoltam, próbáltam golyót gyúrni belőle, de olyan volt, mint a nagyszemű szórócukor, nem állt össze.

Felemeltem a fejem, mindenki engem nézett, az egész társaság figyelt. Magnus rezzenés nélkül állt, csak a szeme mozgott, tekintete a hó és köztem járt, ő sosem kapott havat a születésnapjára, ilyesmi nyilván csak a szállodások lányainak jut, és azt kívántam, bárcsak ne látná most ezt.

De Anya mosolygott, olyan szélesen, mint a baba, a legnagyobb az üzletben, és újra megpróbáltam gyúrni egy golyót, muszáj volt, hogy sikerüljön, össze kellett állnia hógolyóvá, hatalmas hóembert kellett építenem belőle, mert nem emlékeztem, hogy téli születésnapra vágytam volna, ahogy arra sem, hogy valaha beszéltem volna erről Anyával, vagy hogy sírtam volna Birgit szülinapján. De bizonyára így volt, és Apa megharagudott Anyára, Anyától pedig csupa olyan ajándékot kaptam, amiről nem is tudtam, hogy vágyom rá, talán mondhattam egyszer valami olyasmit, hogy szeretnék egy babát, de aztán el is felejtettem. Az én hibám volt az egész, hogy ott álltam és teljesen átfagyott a lábam, jeges víz csöpögött az ujjaimról, hogy mindenki furcsán engem figyelt, hogy a száraz udvar kezdett gusztustalan sártengerré válni, hogy Apa értelmezhetetlen tekintettel nézett Anyára, és zsebre dugta a kezét, amitől a válla keskenyebb lett, meg hogy Magnus is ott volt. Hétéves, hevesen dobogó, tiszta szívemből kívántam, bárcsak ne látna engem így.

Ezért hazudtam, életemben először nem mondtam igazat; egyes gyerekek képesek rá, gondolkodás nélkül megteszik, könnyedén kijelentik, hogy nem ők vettek a dobozban lévő tortából, vagy hogy iskolába jövet veszítették el a füzetüket, de én nem ilyen gyerek voltam, ahogy olyan sem, aki szeret képzelődni, a fantáziálás és az álomvilágok nem illettek hozzám, és így talán a hazugságok sem. Addigi életemben sosem kerültem olyan helyzetbe, hogy hazudnom kelljen, azonkívül pedig sosem fordult meg a fejemben, hogy ilyet lehetne, hogy a hazugság bármit megoldhat, egyszerűbb volt kerek perec megmondani a véleményemet.

De ekkor megtettem, kitört belőlem a hazugság, mivel az egész az én hibám volt, gondoltam magamban, hideg könnyeket hullatva és vizes térdharisnyában, a torta feszítette a mellkasomat, felfelé haladt, a nyakam, a szám felé, és megálljt kellett parancsolnom Apa tekintetének, rá kellett vennem, hogy kivegye a kezét a zsebéből, és Anya felé nyújtsa.

Egy pillanat alatt végiggondoltam a hazugságot, megalkottam a fejemben, majd előadtam, halk hangon, azt remélve, hogy őszinte benyomást kelt.

– Igen. Emlékszem, Anya. Azt kívántam, bárcsak télen lenne a szülinapom. Emlékszem.

És hogy a hazugság tökéletesen sikerüljön, kifogástalan legyen, megtöltöttem a tenyeremet a szétmálló szórócukorhóval és Anya meg Apa felé nyújtottam.

– Köszönöm! Köszönöm a jeget.

Na, gondoltam, most már nyilván minden rendben lesz. De semmi sem történt, az egyik vendég halkan krákogott, az unokatestvérem meghúzogatta a nagynéném szoknyáját, és felpillantott rá, de a felnőttek mind csak engem néztek, mintha azt várnák, hogy mi következik ezután.

Ekkor sietett oda hozzám Magnus gyors léptekkel a furgontól.

– Majd én segítek – mondta.

Lehajolt, fiús, naptól barna tarkója rövidre volt nyírva, jeget vett a kezébe, és gyúrt egy golyót, amely sokkal szebb lett, mint az enyém.

Elnéztem meztelen lábát a jégen, amely nyilván jéghideg volt, de úgy tűnt, ügyet sem vet rá, mivel nekiláttunk együtt hóembert építeni a szétmálló, olvadó hóból, és már észre sem vettem a sok embert, akik körülvettek bennünket, akik továbbra is körbeálltak és figyeltek minket.

– Kellene egy orr – jelentette ki.

– Úgy érted, egy répa – feleltem.

– Igen, egy orr.

– De az igazából egy répa – javítottam ki.

Csak nevetett.