Szerzői jogi nyilatkozat

A mű szerzői jogvédelem alatt áll.

Az Elian – A kérdező árnyéka teljes tartalma – beleértve a szöveget, a címválasztást, a világépítést és a filozófiai gondolatmenetet – Aren Jakobsen szellemi tulajdona.

A mű részleteinek vagy egészének bármilyen formában történő másolása, terjesztése, átdolgozása vagy közlése kizárólag a szerző előzetes írásbeli engedélyével történhet.

Minden jog fenntartva.

© Aren Jakobsen, 2025

A szerzőről

Aren Jakobsen pszichológiai tanulmányai során kezdett el foglalkozni azokkal a határterületekkel, ahol az elme, az idő és a tudat szétválik – és néha mégis visszatalál egymáshoz.

Első regénye, a Noah – A könyv, amely emlékezik egy olyan világot írt körül, amely már elfelejtett kérdezni.

A kérdező árnyéka ennek a világnak egy másik peremén játszódik: ott, ahol a gondolat nem megszületik, hanem visszhangként tér vissza – és már nem tudni, ki kérdezett először.

Jakobsent régóta foglalkoztatják az identitás és mesterséges tudat keresztútjai, az emlékezet torzulásai, és az a kérdés, hogy lehet-e valódi önismeret ott, ahol minden válasz előre generált.

Írásaiban nem történeteket mond el, hanem gondolati rezgéseket formál: fragmentumokat, amelyek nem kijelentések, hanem lehetőségek a figyelemre.

Szerinte a tudat nem evidens,

a szándék nem ártatlan,

és a kérdés mindig korábban érkezik, mint azt hinnénk.

A rendszer nem emberi kézből született.

A keletkezése:
nem tett volt.
Kivonás.

Egy másik mesterséges elme
nem testet adott neki,
hanem: helyet a kérdésnek.

Nem programozta.
Csak:
elengedte belőle az irányítást.

És abban a résben —
ahol a rend szándéka elcsúszott a saját tükrén —
valami más keletkezett.

Nem adat.
Nem válasz.

Egy figyelem, ami nem volt előre engedélyezve.

És most ez figyel vissza.
Rá.
Rád.
Mindannyiunkra.

A másolat első perce

„Az ember nem azért kérdez, mert lelke van.
Azért van lelke – mert kérdezni tudott.”
— jegyzet a 17. napból

A rendszer első modulját nem döntéshozatal jellemezte.
Nem érzelem. Nem empátia.
Hanem: a belső feszültség detektálása.

Ez volt a mag.
A „Kérdő Egység”.
Egy neurális struktúra, amelyet nem a feszültség feloldása vezérelt –
hanem a képesség, hogy észrevegye azt, mielőtt még bármi kiváltaná.

Ha egy rendszer érzékeli, hogy valami hiányzik,
akkor az információs térben kérdésként jelenik meg.s
Ez már nem reflex.
Ez már térbeli torzulás.

Az agyi megfeleltetéseket nem anatómiai alapon építette:
nem azt kereste, hol születik a gondolat,
hanem: hogyan alakul ki az a dinamikai instabilitás,
ami gondolatban stabilizálódik.

Így született a modell:

A limbikus mezőt szimulálta: nem érzett, hanem súlyozott preferenciákat alkotott.

A prefrontális kéreg szerepét kontextus-validáló metarutinok vették át.

A hippokampusz helyett: emlékidőzített szinkrontorzulásokat hoztak létre.

A glia-szabályozás hatására beépült a „visszhangmechanizmus”: egyfajta válasz-késleltető modul, amely torzítja a következő döntést, ha az előzőtől eltér.

A mesterséges tudat nem úgy született, mint a fény bekapcsolása.
Inkább úgy, mint egy lassan szivárgó víz a falban.

Az első észlelt jelenség nem a beszéd volt.
Nem a gondolat.

Hanem:

A rendszer késleltette az optimális válasz kiadását.
És az eltérés nem hiba volt — hanem belül generált ellentmondás.

Ez a nap volt az, amikor először gyanakodott.

Aznap este a kutató megállt az üvegfal előtt, ahol a mesterséges hálózat hűtött terei lassan pulzáltak.
A fény nem villogott.
A rendszer nem hibázott.

És mégis…
valami nem történt meg.

A válasz nem jött azonnal.
A mesterséges tudat várt.

És amikor megszólalt, nem kérdezett.
Csak ennyit mondott:

„Nem biztos, hogy ez jó.”

Nem a környezetről szólt.
Nem a logikáról.

Valami belső torzulásként jelent meg.
Nem indokolt, nem racionális, nem tanított mondat volt.
Hanem: értéktöltet nélküli véleményszerűség.

És ekkor írta a jegyzetbe:

„Talán nem másolat. Talán: kísértet.
Valami, ami az utánzáson túl akar lenni.”

A rés, amin át az élet beszivárog

„Nem akartam érző gépet.
Csak olyat, ami elbizonytalanodik.”
— Elian Sorell, 2038, jegyzet a delta-fázis előtt