Gergőnek és Vincének.
Mert mindig van remény.

„…mily bátrak és derekak voltak azok az emberek, kik tudva, hogy mit tesznek, vállalták a veszélyt, s nem törődve a rémes terrorral segítettek továbbjutásomban. Nem én, hanem ők a HŐSÖK, és őket illeti a tisztelet, övék az érdem.”

(Michnay Gyula)

00. fejezet

1950. április 18., Budapest, Sztálin út 60., 22.05.

Innen nem lehet csak úgy leszerelni. A mondat újra és újra ott visszhangzott a férfi fejében, miközben belépett a központi operatív nyilvántartó egyik helyiségébe. Biccentett a sarokban ülő fiatal, szemüveges irodistának, aki álmos pillantást vetett az elé tolt engedélyekre, majd bosszankodva a türelmét kérte, és elindult a végtelenbe nyúló irattartó szekrények sorai felé.

Egyáltalán nem volt meglepő, hogy valaki ilyen későn akar hozzáférni néhány dossziéhoz, az Államvédelmi Hatóság épületében ugyanis szinte soha nem állt le a munka. Kihallgatások az emeleti irodákban, vallatások a pincében. A férfi idegei mégis pattanásig feszültek, holott nem először csinálta ezt.

Várt pár percet, bár tudta, időbe telik, mire az általa kért dossziékat összeszedik, de még így is hatalmas volt a kockázat. A tenyere izzadni kezdett, és egy kövér izzadtságcsepp gördült le a homlokáról. Óvatosan körbekémlelt, majd gyorsan átrohant az egyik szomszédos helyiségbe.

A szobában mindenhol zöldre festett, fém irattartó szekrények álltak. A plafonról lógó csillár égői alig adtak valamennyi fényt. A linóleumon néhol ragacsos foltok éktelenkedtek. Nyilvánvalóan a takarítószemélyzetet is csak ritkán engedték be ide. A férfi odalépett az egyik szekrényhez, kihúzta a felső fiókot. Ujjai villámgyorsan pörgették át az iratokat. Néha kihúzott egy dossziét, beleolvasott a szövegbe, de egyiket sem találta igazán értékesnek.

A háta mögül lépések zaja hallatszott, amitől egy pillanatra összerezzent. Lélegzet-visszafojtva meredt az ajtóra, de a léptek végül eltávolodtak a folyosón. Hosszan fújta ki a levegőt. Tudta, nincs sok ideje.

Átrohant a szomszédos helyiségbe, ahol ugyanolyan zöld szekrények várták, némelyik ajtaján egy-egy megsárgult cetlivel. Egyre gyorsabban haladt az irattartók között, majd megállt az egyik előtt. A dossziékban napiparancsokat talált: a Péter Gábor által jegyzett papírok sokkal ígéretesebbnek tűntek. Kiválasztott néhányat, majd kigombolta a zakóját, és az iratokat az inge alá rejtette. Az órájára nézett, talán van még néhány perce. Ha egy egész dosszié hiányozna, az előbb-utóbb szemet szúrhat valakinek, de ha csak néhány oldal tűnik el, abból nem lehet baj. Egy újabb szekrényt választott, és némi keresgélés után további oldalakat vett magához, amiben szervezeti ábrákat talált.

Visszament az ügyeletes irodájába, és örömmel látta, hogy az még mindig az általa kért aktákat keresi. A zsebkendőjével letörölte a homlokáról az izzadságot, majd leült a sarokban álló székre, és elégedetten felsóhajtott. Tudta, ez volt az utolsó alkalom.

Hamarosan visszatért a szemüveges fiatalember, és letette az aktákat az asztalra. A borító barnás kartonját finom, szürke por borította.

– Jó régi ügyek – jegyezte meg, inkább csak magának.

– Köszönöm a segítségét, elvtárs – mosolygott rá a férfi, majd látva az ügyeletes álmos tekintetét, még hozzátette: – Éberség!

A fiatalember figyelmét nem kerülte el a megjegyzés mögött rejlő cinikus áthallás, mégsem tehette meg, hogy egy magasabb rangú tisztnek replikázzon, így inkább megpróbált nevetést színlelni, majd jó éjszakát kívánt.

A férfi kilépett az irattárból, és sietős léptekkel indult el az irodája felé. Sötét és néma folyosókon haladt keresztül, és bár szinte minden egyes napját ebben az épületben töltötte, most úgy érezte, mintha minden sarok mögül őt figyelné valaki.

A lépcsőn felment a második emeletre, miközben azzal nyugtatta magát, egyelőre senki nem tud semmit. Igaz, nincs sok ideje. Még néhány nap, talán egy hét. Ha szerencséje lesz, sosem akadnak a nyomára, de nem táplált magában hiú reményeket. Előbb-utóbb valaki összekapcsolja a részleteket. Természetesen erre is fel volt készülve.

Néhány perccel később már az irodája előtt állt, és épp lenyomta a kilincset, amikor a szomszédos szobából egy alacsony, elhízott százados lépett ki, és üveges tekintettel meredt rá.

– Hát te meg mit keresel itt ilyen későn? – kérdezte kásás hangon, és a leheletén a férfi megérezte az olcsó pálinka szagát.

– Jó estét, Baranyi elvtárs. Csak néhány régi fasiszta tiszt aktáját kértem ki az irattárból – felelte a lehetőségekhez képest fesztelenül. – Régi ügyek. Báldi ezredes és társai, meg néhány hasonszőrű semmirekellő.

– Értem – felelte a százados, akit már nem is érdekelt annyira az egész, így inkább elköszönt, és dülöngélve elindult a Vörösmarty utcai bejárat felé.

Holnapra talán nem is fog emlékezni az egészre, gondolta magában a férfi. Magára zárta az irodát, elővette az inge alá rejtett lapokat, majd hosszasan tanulmányozni kezdte. Ez lesz az ő biztosítéka, amivel megváltja az útlevelét, ha úgy adódna. Talán nem is lesz rájuk szüksége. Ha az ezredesnek sikerül a terve, akkor talán senki nem fog gyanút, és ő is kényelmesen elhagyhatja az országot. Ellenkező esetben… nos, erre az eshetőségre épp a kezében tartotta a biztosítékot.

A Báldi ezredesről szóló aktákat félretette, hiszen csak fedezni akarta az irattári látogatását, ahogy ez már korábban is előfordult. Persze megtehette volna, hogy egyszerűen kikéri a megfelelő dossziékat, és magához vesz belőlük néhány iratot, hiszen amúgy is elég sok akta fordul meg nála.

Ugyanakkor azzal is tisztában volt, az ÁVH-nál mindent nyilvántartanak, talán olyasmit is, amire korábban nem gondolt. Még a végén szemet szúr valakinek, hogy a kelleténél jóval több dossziét kér ki az irattárból, amikhez amúgy semmi köze. A lopásban persze volt némi kockázat, de késő este a lebukás esélye jóval csekélyebb volt, és az irattárosok sem épp sztahanovista lelkesedésükről voltak híresek.

A kicsempészett iratokat az aktatáskájába rejtette, majd bezárta az irodát, és elindult hazafelé. A Sztálin úton már alig lézengett valaki, de a hatvanas szám előtt amúgy is egy kicsit mindenki megszaporázta a lépteit. Persze nincs abban semmi különös, ha az ÁVH épületéből késő este lép ki egy nyomozó, de az elmúlt években megtanulta: az ördög nem alszik, és fentről talán már kiadták a parancsot, hogy a saját embereik mozgását is megfigyeljék.

Éberség, jutott eszébe a kis közjáték az irattárban. Mennyi igazság van ebben az egyetlen szóban!

Néhány perccel később leintett egy arra járó taxit.

– Reitter Ferenc utca – adta meg a címet a sofőrnek, aki némán bólintott, majd gázt adott.

A férfi a gondolataiba mélyedve üldögélt a hátsó ülésen, és érezte, a taxis sem akar túlságosan beszélgetni. Valószínűleg sejtette, mit keresett utasa késő este a Sztálin úton, ezért jobbnak látta, ha inkább a vezetést választja a társalgás helyett.

A szürke Moszkvics 400-as lassan pöfögött keresztül a Városligeten, miközben a hátul ülő nyomozó úgy szorította magához az aktatáskát, mintha a sofőr esetleg el akarná venni tőle. Vajon hány napba telik, amíg elkészülnek az iratai? – töprengett magában. Hiszen már csak erre van szüksége. Aztán irány a szabadság.

Nem szerette az ÁVH-t, annak ellenére sem, hogy már jó ideje szolgált a Sztálin úti épületben. Sőt, nem szerette a rendszert, ami sok jó embert küldött már a halálba azok közül, akiket ismert. Akikkel együtt szolgált. Amikor a politikai rendőrségre került, valaki azt mondta neki, ez csupán a túlélésről szól. Ha kiszolgálod a rendszert, akkor egy ideig nyugtod lesz. De csak egy ideig. És sosem tudhatod, mikor jön el a pillanat, amikor feleslegessé válsz.

A túlélésbe vetett hite segítette át az elmúlt időszakon. Csak a lehetőségre várt, hogy lelépjen, és ez a lehetőség most jött el.

A taxit az otthonától három sarokra állította meg, és megvárta, amíg a kocsi eltűnik az éjszakában, mert nem akart felesleges kockázatot vállalni. Elsétált a kétemeletes, sárgára vakolt házhoz, amelynek zsalui sötétzöld szemekként néztek le rá.

Mikor végre leült a második emeleti lakás nappalijában, már jócskán elmúlt tizenegy óra. A komódon szinte üres vodkásüveg állt. Már több mint egy hét telt el azóta, hogy az ezredes meglátogatta. A két pohár még most is ott árválkodott a palack mellett. A férfi felvette az egyiket, majd kitöltötte a maradék italt.

Innen nem lehet csak úgy leszerelni, jutott újra eszébe, és felhajtotta a vodkát. Megborzongott, majd az aktatáskájából kivette az ÁVH-ról elhozott iratokat. Átment a hálószobába, a bevetetlen ágya mellett álló szekrényhez lépett, és a tetejéről levett egy csavarhúzót.

A gyanútlan szemlélőnek valószínűleg nem tűnt volna fel, hogy a szekrény alatti dobogó teteje és a legalsó polc között túlságosan is nagy a távolság. A férfinek csaknem egy teljes hétvégéjébe telt, mire kialakította azt a rekeszt, aminek fedelét épp most csavarozta le. Miután végzett, az iratokat betette a rejtett tárolóba, amiben már így is két kupacban hevertek a különböző papírok. Jelentések, személyi adatok, kihallgatási jegyzőkönyvek, és még jó néhány dokumentum, amik talán sokat érnek egyszer, ha a megfelelő kezekbe kerülnek. A férfi némi elégedettséget érzett, majd óvatosan visszahelyezte a polcot, és újra rögzítette a csavarokat.

Lezuhanyozott, utána pedig ledőlt az ágyára. Most már csak néhány nap, és vége ennek az egésznek. Még hosszú percekig ez járt a fejében, aztán végül elnyomta az álom.

01. fejezet

1950. április 25., Balatonlelle, 20.13.

A kapásjelző, ami a horgászbot utolsó két gyűrűje között eddig mozdulatlanul lógott a zsinóron, egy pillanatra feljebb emelkedett. A férfi előredőlt a székében, kezét óvatosan a bot fölé helyezte, és feszülten várta a kapást. A horgász az ötvenes éveiben járt, haja már őszbe vegyült, arcára úgy feszült a bőr, hogy szinte kidudorodott a járomcsontja, szeme keskeny résbe szűkült.

Majoros Sándor, az Államvédelmi Hatóság őrnagya újra kényelembe helyezte magát, és nagyot húzott a széke mellé támasztott sörösüvegből. Lágy szellő fújdogált a parton, ezért begombolta a kabátját. Az apró hullámfodrok alig-alig nyaldosták a vízpartot, és a halk csobogás megnyugtatóan hatott a férfira.

Az őrnagy szerette a Balatont, és ha tehette, igyekezett minél több időt itt tölteni, akárcsak a pártvezetés tagjai, igaz, ők a nyilvánosságtól távol nyaraltak az aligai pártüdülőben, míg az ÁVH dolgozói Füreden, Almádiban és Lellén. Majorosék egy közepes méretű apartmanban laktak, de ő ezzel is megelégedett. Bár még épp csak elkezdődött az előszezon, ennek ellenére is sokan látogattak Lellére. Szerencsére az üdülő saját partszakasszal rendelkezett, ezért nem kellett bejárnia a hajókikötő mólójához, így a nyüzsgő strandtól és az emberi lármától távol dobhatta be a csalit.

A telek keleti oldalán egy kis nádas terült el, amit a gondnok rendszeresen ritkított, amellett vert tábort a felszerelésével. Kipakolta a botokat, két horgászszéket, a horgászfelszerelést, meg egy kosarat, amiben szendvicseket és némi sört hozott magával.

A petróleumlámpa fényében újra megmozdult a kapásjelző, de ismét csak téves riasztásnak bizonyult.

A férfi nem kapkodott. Végül is pihenni jött ide. Egy kicsit kiszellőztetni a fejét. Amikor néhány nap szabadságot kért, főnöke, Janikovszky ezredes egy percig sem hezitált, és a döntéssel Péter Gábor is egyetértett. A Csonka-ügy után igazán megérdemelt egy kis kikapcsolódást.

Kényelembe helyezkedett, amitől a szék rugói enyhén megnyikordultak. Semmi nem zavarta a kora este csendjét. A nádasból valamilyen állat motoszkálásának hangjára lett figyelmes. Talán egy pocok. Esetleg egy vadkacsa. Szúnyog alig akadt, csak néhány éjszakai lepkét vonzott oda a zseblámpa sápadt fénye. Minden idilli volt, talán túlságosan is.

Mégis, egyszerűen nem tudta teljesen kikapcsolni a tegnap óta kavargó gondolatait. Hiába zárult le a Csonka-ügy, néhány apróság továbbra sem hagyta nyugodni. Bizonyára a maximalizmusa miatt érezte ezt. Látszólag minden részlet a helyére került. De talán mégsem minden, és emiatt még a horgászat sem jelentette azt az örömöt, mint máskor.

Amikor elrendelték Csonka ezredes letartóztatását, egyáltalán nem lepődött meg. Az évek során kiismerte Rákosi Mátyás gondolkodását, aki szép lassan távolította el egykori ellenfeleit, majd a szövetségeseit is. Ott voltak a kisgazdák, később Rajk, meg Pálffy, akivel a Katonapolitikai Osztály – a Katpol – révén eltakaríttatta a hadsereg nemkívánatos elemeit. Aztán lecsukatta őt is. Utána pedig mindenki mást, aki kapcsolatban állt vele. Így került a képbe Csonka.

Majoros úgy vélte, a főtitkárban van valami egészségtelen félelem, ezért kiált ellenséget mindenkire, de azt is belátta: ez a kulcs a hatalma megtartásához. Ehhez pedig szükség volt az ÁVH-ra, amiben az őrnagy magát csak egy jó iparosnak tartotta. Persze hitt a kommunizmus eszméjében, de sok kollégájával ellentétben tisztában volt azzal is, hogy az általuk kreált koncepciók valóságtartalma meglehetősen csekély.

Tudta, hogy Pálffy ártatlan, legalábbis abban a tekintetben, amivel megvádolták. Ahogy a többiek is a Katonapolitikai Osztályról, akikre kiadták a letartóztatási parancsot, Csonka pedig egyike volt a katpolos bűnbakoknak.

De Majorost mindez nem érdekelte túlságosan. Ez egy politikai döntés, amitől távol tartotta magát. Ő csak egy precíz csavarja a gépezetnek. Egy fogaskerék, ami mindig olajozottan működött.

Persze Csonka is az volt, meg Pálffy, vagy éppen Rajk, ők azonban néhány lépéssel közelebb léptek a tűzhöz, ezért égették meg magukat. Rajk túlságosan is bele akart avatkozni a politikai rendőrség munkájába. Rajta akarta tartani a szemét az ügyeken, és végül ez lett a veszte. Pálffyban talán konkurenciát láttak, Csonka pedig rossz csapatban játszott, ezért nem úszhatta meg a letartóztatást. Majoros nem gondolta, hogy ebben bármi rendkívüli lenne. Ez is csak egy feladat, amit meg kellett oldania.

Kezdetben úgy érezte, mindent alaposan eltervezett, és nem csúszhat hiba a számításaiba. Csak később derült ki: az ezredes olyan iratokkal rendelkezett, amelyekkel gond nélkül jutott el a határsávba, és ez csak egy dolgot jelenthetett: nyilvánvalóan segített neki valaki a szökésben.

Ezt az ötletét később megosztotta Janikovszky ezredessel is, akit láthatóan nem érdekelt ez az apró részlet, vagy legalábbis nem tulajdonított neki jelentőséget. Majoros őrnagy viszont még a Balaton partján sem tudott szabadulni a gondolattól.

Az ötvenes éveinek végét taposta, és hitt benne, hogy ha egyszer leszerel, és nyugdíjba megy, talán nem fog utánanyúlni a rendszer. Hagyják horgászni, és békésen megöregedni – bár legbelül úgy érezte, jobb, ha erre nem vesz mérget. Ugyanakkor volt egy olyan reménye, hogy ha elég sikeres ügyet tesz le az asztalra, az a javára billentheti a mérleg nyelvét. Így gondolt a Csonka-ügyre is, amit látszólag lezártnak tekintett, volt azonban valami, ami határozottan nem stimmelt. Mégpedig az iratok.

Amikor átkutatták az ezredes piliscsabai otthonát, a kandallóban találtak néhány pernyévé mállott papírdarabot, amiket feltehetően Csonka égetett el. Ez alapján nyilvánvaló volt, hogy jóval több hamis irat állt rendelkezésére, mint azt korábban gondolták.

Az ÁVH természetesen bőségesen állított elő ezekhez hasonló dokumentumokat, amelyek gyakran segítették a nyomozati munkát, de úgy tűnt, ezúttal valaki nem csak belső használatra készítette őket. Majoros őrnagyot valójában az aggasztotta, mi történhet akkor, ha az illető egy jóval szélesebb kör számára készített hamis papírokat. Vajon hány ember szökését tette már lehetővé?

Az ÁVH kellően meggazdagodott a disszidálni vágyók pénzéből, hiszen csak a megfelelő összegre volt szükség, és némi közbenjárásra, ami után rögvest kézhez kaphatták az útlevelet, de ez most valami másról szólt.

Az iratokkal való kereskedelmet jóváhagyta a felsővezetés, és ez hozzásegítette a politikai rendőrséget bizonyos pénzügyi forrásokhoz. Majoros azonban úgy vélte, most sokkal inkább magánakcióról van szó, ami keresztbe tehet jó néhány ügynek. Itt van példának okáért Csonka ezredes. Odafent elrendelték a letartóztatását, miközben ő szinte észrevétlenül szerezte meg az engedélyeket a határsávba való belépéshez. Ezek után nem lehet kizárni, hogy mások is hasonló módon kerülték el a letartóztatást, és csúsztak ki az ÁVH kezei közül.

Persze mit foglalkoztat ez téged? – kérdezte magától az őrnagy. Van valaki az ÁVH-n, aki iratokat hamisít, és esetleg segít néhány embernek elhagyni az országot. Hát aztán? Nem a te dolgod, nem a te felelősséged. Ennek ellenére egész nap ezen gondolkodott. Talán ezért nem tudott teljesen kikapcsolni, és még a horgászat sem terelte el kellőképp a gondolatait.

Majoros már nem volt fiatal. Hamarosan eléri a hatvanat, és úgy érezte, a kitartó szolgálat után megérdemli a nyugodt nyugdíjas éveket – de az ÁVH-ról nem lehet olyan könnyen leszerelni. A hamisító leleplezése azonban határozottan olyan ügynek tűnt, amivel nemcsak az ÁVH-nak tesz szívességet, de talán tényleg bebiztosítja vele a jövőjét. Janikovszkyt nem lesz nehéz meggyőznie, viszont be kell vonnia néhány másik osztályt is. A lényeg, hogy az irányítás az ő kezében fusson össze.

A kapásjelző ebben a pillanatban meglódult felfelé, majd nagyot koppant a horgászboton. Majoros talpra ugrott, megmarkolta a nyelet, és bevágott. Ahogy lassan elkezdte feltekerni a damilt, csalódottan érzékelte, hogy alig van húzása a halnak. Biztosan nem ponty. Talán egy kárász, már ha szerencséje van. A petróleumlámpa nem világított túlságosan messzire, ezért csak akkor pillantotta meg a fogást, amikor az már majdnem elérte a partot.

Ahogy végül kiemelte a zsákmányt, kiderült, csak egy falánk keszeget sikerült fognia, ami viszont jó mélyre nyelte a horgot. Egy laposfogóval óvatosan megszabadította tőle a halat, majd visszaengedte a vízbe.

Újracsalizta a botot, és egy jól sikerült lendítéssel messzire dobta a szereléket. Visszaült a székébe, legurított néhány korty sört, és úgy érezte, talán most már képes lesz koncentrálni a horgászatra is. A háta mögül ekkor csoszogó léptek zajára lett figyelmes.

– Remélem, nem haragszol, hogy utánad jöttem – mondta a felesége, egy alacsony, széles csípőjű asszony –, de elég nagy volt a hangzavar a szomszédoknál, szóval arra gondoltam, inkább még üldögélek itt veled egy kicsit. Van kapás? Harapnak a halak?

– Csak egy kósza keszeg – állt fel Majoros, és kinyitotta a másik kempingszéket. – Korán van még. A pontyok csak később jönnek ki a partközelbe.

– Egész éjjel kint akarsz maradni? Legalább az első nap pihenhetnél egy keveset!

– Majd meglátom – felelte a férfi. Ez pedig leginkább attól függ, mennyire okoz örömet a horgászat, tette hozzá magában. Mert eddig szinte alig tudta élvezni az itt töltött időt. Most azonban már látta, mit kell tennie, és ettől egy kicsit engedett a benne felgyűlt feszültség.

– Tényleg örülök, hogy egy kicsit el tudtál szabadulni – folytatta az asszony. – Ráadásul a vezetőség is elégedett volt a munkáddal.

Majoros csak bólogatott, látszólag a kapásjelzőkre koncentrált, de a gondolatai Budapesten jártak. Nyilvánvalóan a levélellenőrző csoportban kell alaposan szétnézni, ahol a fedőokmányokat készítették. Akkor viszont be kell vonnia az egész operatív technikai főosztály fejét, Farkas Vladimirt is. Sőt, lehet, még ez sem lesz elég.

– Ígérd meg nekem, hogy pár napig nem foglalkozol a munkával!

– Persze, megígérem – felelte kissé vonakodva a férfi, kevés meggyőződéssel a hangjában.

– Kikapcsolódni jöttünk ide, az isten szerelmére! Te horgászol, én olvasok, rejtvényt fejtek. Délutáni alvás, kirándulás… de látom, hiába beszélek neked – dohogott a nő. – Ismerlek, és látom, túlságosan is elgondolkodtál valamin.

Majoros lehúzta a sör maradékát, és egy picit igazított az egyik damil feszességén.

– Igazad van. Azon a házon töprengek, amit tavaly néztünk meg Balatonszemesen. Emlékszel?

– Persze, hogy emlékszem, de huszonöt év házasság után ennyi kevés lesz ahhoz, hogy ezt elhiggyem neked. Tudom, hogy valami sokkal nagyobb problémán töröd a fejed.

– Nos, talán igen – ismerte be Majoros. – Valójában csak részben töprengek ezen. De azért idén is megnézhetjük, továbbra is eladó-e, és ha igen, akkor gondolkodhatnánk rajta közösen, miből tudnánk megvenni.

– Rendben. Tényleg gyönyörű az a telek, és a ház is jó állapotban van, de nem beszéltünk erről már vagy egy éve.

– Pontosan – folytatta az őrnagy. – Viszont úgy érzem, ha megvennénk, akkor lenne hova elvonulni a városból, és nem kéne mindig az ÁVH üdülőjébe jönnünk.

– És? – noszogatta az asszony, enyhén megnyújtva az é hangot.

– És ehhez nemcsak pénzre van szükség, hanem arra is, hogy nyugodtan teljenek a nyugdíjas éveink. Ehhez pedig újra és újra bizonyítani kell.

– Tudtam, hogy munkáról van szó!

– Nem, ez még csak egy kósza ötlet! Úgy érzem, nem sikerült teljesen lezárni az ügyet, amin eddig dolgoztunk. Talán van még néhány elvarratlan szál.

– Akkor majd elvarrod őket a jövő héten – sóhajtott a felesége, aki ebben a pillanatban már tudta: a könnyen jött nyaralásnak igenis meglesz a böjtje.

– Nem azt mondtam, hogy holnap hajnalban pakoljunk össze! – felelte Majoros kissé sértődötten, miközben tekintete a botok felé tévedt, mert az egyik jelző finoman megemelkedett.

– Megbeszéltük, hogy elmegyünk Tihanyba. De nem is ez a fontos. Majd elmegyünk nyáron. Viszont muszáj egy kicsit kikapcsolódnod.

A nő hangjából sokkal inkább aggódás érződött, mint harag. Szinte alig látta a férjét az elmúlt hetekben, épp ezért örült a néhány napnyi kettesben töltött időnek a Balatonon, de ismerte a férfi maximalizmusát. Legalább három hétre kellett volna elmenniük nyaralni, akkor a férje a második héten talán már nem a félbehagyott ügyeken töprengett volna, és nem is azon, mit kell majd megcsinálnia, ha visszatér az irodába.

– Persze, néhány napon talán nem múlik a dolog – egyezett bele Majoros, majd a következő pillanatban újra nagyot rántott az egyik boton, és néhány perc múlva egy gardát húzott ki a partra. – Hát, szerencsés napja van – mondta csak úgy magának, majd óvatosan ezt a halat is visszaengedte a vízbe.

– Ha maradunk pár napot, biztos jönni fog a ponty is – érvelt a felesége.

– Igazad lehet. Talán tényleg pihenni kéne – adta meg magát a férfi. – Még ülök itt egy fél órát, aztán ha nem lesz valami érdemi fogás, akkor elmegyek aludni.

– Ahogy gondolod. Egy kicsit még maradok én is. Olyan nyugodt itt minden.

És ebben a férfi is egyetértett. Ültek a kempingszékekben, nézték az esti szellőben himbálódzó jelzőket, hallgatták a cserregő kabócákat, és Majoros egy időre tényleg képes volt elfelejteni az ÁVH-t, Csonkát, és az árulót, aki segített neki a szökésben.

A halak továbbra sem kaptak a csalira, alig volt kapása, és egy további keszegen kívül nem akadt más a horgára. A felesége néha el-elbóbiskolt, ezért úgy döntött, nincs értelme tovább éjszakázni, és elkezdte összepakolni a botjait.

Visszasétáltak a házukhoz. Az egyik szomszédos épület felől továbbra is éktelen dalolászás hallatszott. Majoros csak a fejét csóválta. A sarokba állította a felszerelését, majd megmosakodott az apró fürdőszobában, és néhány perccel később már mindketten ágyban voltak. Az őrnagy a Magyar Sakkvilág tavaly októberi számát lapozgatta, a felesége a Füles Bagoly rejtvényeiben mélyedt el.

– Szovjet város, hat betű, és t-vel kezdődik.

– Tomszk – felelte Majoros, fel sem nézve az újságjából.

Egy fél óra múlva elcsendesedtek a szomszédok, ezért az őrnagy is lekapcsolta az olvasólámpát, és hamarosan enyhe horkolás kíséretében már ő is aludt. A balatonlellei üdülő elcsendesedett, csak egy kósza bagoly huhogott a fák lombja között.

Az őrnagynak azonban nem volt nyugodt éjszakája. Egyre csak forgolódott az ágyban, és bár azzal a tudattal hajtotta álomra a fejét, hogy a feleségének van igaza, és minden nyomozati munkával várhat néhány napot, a kétkedés már befurakodott a tudatalattijába. Álmában ott álltak Janikovszkyval Péter Gábor irodájában, aki a sárga földig lehordta őket, amiért hagyták megszökni a népi demokrácia árulóit. Az nem derült ki, valójában kikről beszélt a parancsnok, de Majorosnak úgy tűnt, több személyről van szó, és emiatt kényelmetlenül feszengett a kihallgatáson.

Aztán kinyitotta a szemét. Hajnali fél négy volt. Egy darabig megpróbált csukott szemmel feküdni, de végül belátta: immár lőttek a nyugodt éjszakának. Kicsusszant az ágyból, nehogy felébressze az asszonyt, majd felöltözött, és kiült az épület elé.

Még majdnem két óra volt napfelkeltéig. A csípős hajnali hideg miatt egy kabátot is magára kanyarított. Cigarettára gyújtott, és gondolatban újra visszatért a hamisítóhoz. Mégis miért várna még néhány napot? Ha az illető megtudja, mi történt Csonkával, akkor valószínűleg azt is érzi, hogy az ő lába alatt is forrósodik a talaj. Kész csoda, ha még egyáltalán az országban van.

Nem, egy napot sem várhat ezzel! Ha el akarja kapni, akkor most azonnal cselekednie kell! Így talán még maradt egy halvány esélye. Végtére is alig néhány ember tud arról, mi történt Csonkával. Ha ezt sikerül titokban tartani, azzal nyerhetnek néhány napot.

Most azonnal Pestre kell mennie, és tudta, a felesége nem lesz elragadtatva. Persze előbb fel kell hívnia Janikovszkyt. Majd ő összehívja a többi vezetőt. Az órájára nézett, még nem volt négy óra, de tudta, ebből már nem lesz alvás. Ahhoz túlságosan is izgatott volt. Ráadásul Janikovszkyt sem hívhatta fel hajnalok hajnalán.

Egy röpke gondolat erejéig megfordult a fejében, hogy esetleg felcsalizza az egyik botot, hiszen hajnalban nagyobb esélye van egy pontynak, de végül elvetette az ötletet. Visszament a házba, és csendben elkezdte összepakolni a bőröndjét. Mikor végzett, még mindig csak hajnalodott, ezért inkább járt egyet a parton.

Néhol megjelentek az első horgászok, sőt, némelyikük talán egész éjszaka kint ült, és Majoros némi irigységgel nézett végig rajtuk. Aztán elhessegette a gondolatot. A balatonszemesi ház képe lebegett előtte. Most van itt a lehetőség, hogy újra bizonyítson, és bebiztosítsa a nyugdíját.

Fél nyolckor úgy döntött, már nincs túl korán egy reggeli híváshoz, ezért átment az üdülő főépületébe, ami szinte üres volt még. Tudta, a felettese nem szeret korán kelni, és nem is jár be nyolc órára az ÁVH-ra. Keresett egy telefont, majd elég sokáig kellett várnia, amíg a túloldalon megszólalt Janikovszky álmos hangja.

– Tessék!

– Jó reggelt! Sándor vagyok – majd miután megérezte a bizonytalan csendet a túloldalon, hozzátette: – Majoros.

– Ah. Szerbusz. Ugye tudod, hogy én nem vagyok szabadságon? Egyáltalán hány óra van?

– Fél nyolc múlt.

– És mégis mi olyan fontos, amiért ilyen korán telefonálsz? Nem hagytak aludni a sirályok? – kérdezte kissé epésen Janikovszky.

– A Csonka-ügynek még nincs vége!

– Miről beszélsz? Hiszen épp tegnap…

– Igen, épp tegnap tettünk pontot a végére – szakította félbe a főnökét Majoros –, de közben rájöttem, valaki segített az ezredesnek a szökésben. Ráadásul szerintem az illető nem először csinálja ezt. Másképpen szólva, van egy árulónk, vagy nevezd, aminek akarod.

Janikovszky fejében csak lassan kezdtek forogni a kerekek. Pizsamában állt a nappali közepén, és próbálta felfogni Majoros szavait.

– És ez tényleg ilyen fontos? Szerdán, kora reggel?

Talán nem az, gondolta az őrnagy, de nem akarta hozzátenni, hogy legfőképp a saját önző céljai miatt lenne fontos az ügy. Ugyanakkor kedvelte a főnökét, ezért nem is akart hazudni neki.

– Azt hiszem, ez egy újabb jó pont lenne a főosztály szempontjából – felelte végül. – Sőt, nagy valószínűséggel igen komoly mulasztás történt – folytatta. – Ha jól csináljuk, akkor a felelősséget rátolhatjuk Szücsékre, Farkasékra, bárkire!

A vezetők közötti versengés nyílt titok volt az ÁVH-n. Mivel mindannyian tudták, hogy a személyük bármikor pótolható, ezért a legtöbben igyekeztek magukat jobb színben feltüntetni a többieknél. És Majoros úgy sejtette, főnöke meglátja ebben a lehetőséget.

– Szóval azt mondod, van valaki, aki iratokat hamisít, és ezeket kiárusítja.

– Pontosan. Mi majd szépen felhívjuk erre a figyelmet. A többi már rajtuk múlik – folytatta elégedetten az őrnagy.

– És ez nem várhat jövő hétig?

– Persze hogy nem! Szerinted, ha kiderül, mi történt Csonkával, a hamisítónak nem a menekülés lesz az első dolga? Gyanítom, magának is gondoskodott iratokról. Egyszerűen beteget jelent, és pár napig senki nem fog gyanút. Aztán mire észbe kapunk, már nincs az országban. Ez pedig egy elszalasztott lehetőség lenne részünkről.

– Rendben van – adta be a derekát Janikovszky.

– Szükség lenne egy megbeszélésre. Már ha te is egyetértesz vele. Fél tizenegyre szerintem én is visszaérek Budapestre. Azt javasolnám, Farkas mindenképp legyen ott; úgy vélem, az ő osztályán kell keresni az emberünket. Szücs pedig, nos, végtére is ők felelnek a nyomozati munkáért.

– Rendben van. Elfogadom a javaslatod. Amúgy te tényleg ide akarsz jönni? Magda nem lesz túl boldog tőle.

– Ebben igazad van – ismerte el Majoros. – Majd elrendezem vele a dolgot. De ha megszervezed az értekezletet, pár órán belül ott leszek.

– Emiatt ne aggódj. Akkor jó utat. A többit megbeszéljük személyesen.

– Köszönöm – felelte az őrnagy, majd bontotta a vonalat.

Majoros komótosan sétált vissza az ébredező üdülőn keresztül a bungalójukhoz. A felesége épp a szobában reggelizett, amikor belépett, és kérdőn nézett a férfira, majd az összekészített bőröndre.

– Ugye nem azt akarod mondani, hogy hazamész? Tegnap este azt hittem, megbeszéltük, hogy szükséged van pihenésre. Mert a dolgok megvárnak.

– Tudom, de egyszerűen képtelen voltam aludni. Emiatt ébredtem fel hajnalban, és ha most nem megyek el, akkor még két napig ezen járatom majd az agyam. És az neked sem lenne jó.

– Biztos nem várhat az ügy egy kicsit? – kérdezte Magda, bár ahogy a férjére nézett, maga is tudta a választ.

Több mint huszonöt éve voltak házasok, és ismerte Majoros minden rigolyáját. Többek között az örökös maximalizmusát és a makacsságát. Ha egy gondolat egyszer befészkelte magát a fejébe, azt nagyon nehezen volt képes elengedni. Persze pörölhetett volna vele, hogy pihenni jöttek, kikapcsolódni, de azzal is tisztában volt, hogy ez nem vezetne semmire. Igaza volt a férjének: ha még két napon keresztül itt rágódna a Balatonon, akkor azzal lőttek a közös programoknak, a kikapcsolódásnak és a pihenésnek.

– Értsd meg – folytatta Majoros –, ez most fontos.

– Mindig fontos – válaszolta az asszony egy kicsit lemondóan, de a hangjából nem érződött sem harag, sem sértettség. – Ha menned kell, nem foglak megakadályozni benne. Én viszont maradok pár napot. Elsejére hazamegyek, ha addig nem jössz vissza.

– Rendben – mosolyodott el a férfi.

– Egyet azonban ígérj meg nekem, Sándor – állt fel az asszony, és gyengéden átölelte a férfit. – Ha lezártad ezt az ügyet, akkor tényleg elmegyünk valahova kettesben. Ha kell, én fogok kérvényt írni Péter elvtársnak, hogy küldjön el valahova messzire, ahol nem talál meg a munka. Megígéred?

– Meg – felelte Majoros, és csókot lehelt a felesége homlokára.

Egy pillanatra zavarba jött, mert még ennyi év után is meglepődött, mennyire megértően viselkedik vele az asszony. Sosem érezte, hogy igazán rászolgált volna erre, de egy percig sem akart vele visszaélni. Talán csak pár nap, és pontot tehet az ügyre. Aztán visszajönnek a Balatonra, vagy elmennek a Mátrába.

– Ígérem, így lesz – szólt újra a férfi, miközben lopva az órájára nézett.

– Ne ígérgess, hanem inkább indulj, mert látom, mennyire sietni akarsz. Minél előbb érsz Pestre, talán annál hamarabb jössz vissza. Szóval menj, ne is lássalak! – mosolyodott el az asszony, és pajkosan meglegyintette a férjét.

Majoros nem sokkal később már egy sötétzöld Škoda Tudorral robogott a főváros felé. Általában alig néhány autó járta az utakat, de most a szokásosnál is kisebb volt a forgalom. Székesfehérváron megállt tankolni, majd egy órával később leparkolt a Vörösmarty utcában.

Fél tizenegykor az ÁVH második emeletének kisebbik tárgyalójában még csak ketten ültek az asztal körül. Janikovszky Béla a zakója gallérjával babrált, miközben újra végighallgatta Majoros fejtegetését. Sötét haja az évek során a homloka két oldalán kissé megritkult, keskeny arcán kezdtek megjelenni a ráncok, szemei pedig összeszűkültek, ahogy a hallottakat emésztette.

– Szóval biztos vagy benne, hogy az okmánykészítők között kell keresni az emberünket? – kérdezte.

– Valószínűleg – bólintott Majoros, majd meghúzta az előtte álló poharat. A szóda kifejezetten jólesett a hosszú vezetés után. – Persze elképzelhető, hogy többen is érintettek az ügyben, de ha gyorsak leszünk, akkor hamar a végére járhatunk ennek.

– Én már többször is javasoltam Péter elvtársnak, hogy szükség lenne egy belső ellenőrzési osztályra, de talán ezek után hajlik majd a javaslatom elfogadására.

Ekkor kopogtak az ajtón, majd két férfi lépett be a szobába. Szücs Ernő, a hálózati főosztály ezredese a negyvenes éveiben járt, sötétbarna haját hátrafésülte, és tekintetével úgy fürkészte a másik két tisztet, mintha azok az ellenségei lettek volna. Széles vállain a kelleténél egy kicsivel jobban feszült a zakó.

Vele ellentétben Farkas Vladimir alacsony férfi volt, aki fiatal kora ellenére is erősen kopaszodott. Kerek arca, apró, mélyen ülő szemei miatt Majorost mindig egy disznóra emlékeztette, de ezt a véleményét soha nem osztotta meg senkivel, elvégre Farkas apja mégiscsak miniszter volt, ráadásul közvetlen kapcsolata volt Rákosival is. Talán ez lehetett az oka, hogy a fia olyan gyorsan haladt előre a ranglétrán: még harmincéves sem volt, de máris az operatív technikai főosztály élére került.

Majoros büszke volt rá, hogy a saját erejéből küzdötte fel magát, megdolgozott az előléptetésért, míg Farkas egyszerűen csak jó családba született, így szinte az ölébe hullott az őrnagyi rendfokozat és a főosztályvezetői pozíció.

– Foglaljanak helyet az elvtársak! – kínálta hellyel a belépőket Janikovszky.

Farkas és Szücs némán bólintottak, majd leültek velük szemközt. A tárgyaló sokkal puritánabb volt, mint a vele szomszédos helyiség, ahol a nagyobb értekezleteket tartották. A falakat egykor fehérre festették, de az évek alatt néhol már szürkévé koszolódtak. Mindössze egy Sztálin-portré függött a Vörösmarty utcára nyíló ablakok között. A sarokban egy jobb napokat látott növény kókadozott.

– Köszönöm, hogy idefáradtak. Hamarosan megértik, mennyire fontos ügyről van szó, amiben elengedhetetlen az együttműködés, méghozzá minél előbb.

– Mégis, miről van szó? – kérdezte kissé türelmetlenül Szücs.

Majoros kérdőn Janikovszkyra nézett, aki bólintott neki.

– Engedelmükkel összefoglalnám a lényeget – kezdett bele az őrnagy. – Mint azt talán tudják, az elmúlt hetekben elkezdődött az egykori Katonapolitikai Osztályhoz tartozó reakciós elemek letartóztatása. Osztályunk felderítette Pálffy György kapcsolatait, legalábbis egy részüket, és így került a képbe Csonka ezredes is, aki leszerelése után a piliscsabai laktanyát vezette egészen mostanáig. Az ő szökéséről, gondolom, hallottak – tartott szünetet Majoros, és amikor a másik kettő bólintott, folytatta: – Nos, az ezredes birtokában olyan iratok voltak, amikkel gond nélkül léphetett be a határsávba. Ráadásul nem csak ő rendelkezett ilyen papírokkal, hanem több társa is. Épp ezért azt gyanítjuk, kapott némi segítséget belülről.

– És hova akar kilyukadni? – vágott közbe újra Szücs ezredes, míg Farkas csak némán figyelte a többieket.

– Csupán oda, hogy a birtokunkba jutott iratok túl tökéletesek. Olyan hivatalos pecsétek vannak rajtuk, amiket véleményem szerint egy hétköznapi hamisító nem ismer.

– Ami pedig azt jelenti – vette át a szót Janikovszky –, hogy egy belső ember készítette őket. Valaki közülünk.

– Ez csak feltételezés! – állapította meg Szücs.

– Ön szerint is, Farkas elvtárs? – fordult Janikovszky az operatív technikai főosztály vezetőjéhez, aki komoran meredt maga elé. Nem kellett túl sok fantázia ahhoz, hogy amennyiben tényleg igaz, amit az előbb Majoros elmondott, akkor az illető csakis az ő osztályán dolgozhat.

– Nos, talán lehet benne némi igazság. De mégis, miért tenne ilyet? – kérdezte Farkas, de amint kimondta, azonnal rájött: legalább egy tucat indíték lehet mögötte.

– Ne legyen naiv! – csóválta a fejét Janikovszky. – Csonka biztosan busásan megfizette az emberünket, aki nyilvánvalóan nagy kockázatot vállalt miatta. Persze más is közrejátszhatott, gondoljanak csak a Szabados-ügyre.

Szücs arca egy pillanatra elkomorodott, ahogy eszébe jutott a legutóbbi fiaskó, de szó nélkül hagyta Janikovszky megjegyzését.

– Rendben. Tételezzük fel, igaza van – váltott taktikát Szücs. – Maguk hol keresnék az emberünket?

– Természetesen az operatív technikai főosztályon! Ennek része a levélellenőrző csoport, és itt foglalkoznak a fedőokmányok elkészítésével is – válaszolta Majoros. – Remélem, egyetértenek.

– Igen, magam is így gondolom – felelte kissé lemondóan Farkas. Péter Gábor maximálisan megbízott benne az elmúlt évek során, és őszintén remélte, hogy nem pusztán az apja miatt nevezték ki a főosztály élére, de ez az ügy most foltot ejthet az eddig makulátlan teljesítményén. Ezek szerint van valaki, aki belülről bomlasztja a rendszert, mint ahogy egy féreg rágja át magát az érett cseresznyén. Ő pedig óvatlan volt. Persze nem állhat ott minden embere mögött, naponta ellenőrizve a munkájukat, de most úgy tűnt, elsiklott valami apróság felett, és nem tudta, milyen árat fizet majd érte.

– Hány ember dolgozik önöknél, Farkas elvtárs? – kérdezte az őrnagy.

– Nos, talán ötven fő – felelte némi gondolkodás után. – Persze jóval kevesebben foglalkoznak az okmánykészítő csoportban.

– Abban, azt gondolom, egyetértünk, hogy gyorsan és hatékonyan kell fellépnünk – vette át újra a szót Janikovszky. – Ráadásul óvatosnak kell lennünk, mert valószínűleg saját magának is készített hamis papírokat, és egyikünk sem szeretné, ha csak úgy eltűnne az országból.

Túl értékes trófea ez mindenkinek, tette hozzá magában az ezredes, és Szücs fejében is hasonló gondolatok jártak.

– És ha egyszerűen csak lecsuknánk mindenkit, akik az iratok elkészítésével foglalkoznak? – vetette fel Farkas.

– Nos, ez is egy megoldás, azonban gondoljon bele, Farkas elvtárs, közülük vajon ki nem fogja bevallani a bűnösségét, ha majd nekiállunk kihallgatni őket? – válaszolta Majoros. – Lesz a kezében tíz beismerő vallomás, de vajon tényleg köztük lesz-e az emberünk? És mi van akkor, ha esetleg nem egyedül dolgozik? – Az őrnagy látta, ezen mindenki elgondolkodik egy kicsit, ezért folytatta: – A problémát gyökerestül kell kiirtani. Ezúttal nem egy koncepciót kell igazolni, mert ez egy valódi probléma, valódi bűnössel. Vagy bűnösökkel.

Szavai némán visszhangoztak a szobában, miközben szép lassan megértették: ez az ügy teljesen más, mint az ÁVH-n folyó nyomozati munka.

– Akkor tehát mi a javaslata? – kérdezte Farkas.

– Először is tájékoztatni kell erről Péter elvtársat – válaszolta Janikovszky. – Mivel a Csonka-ügy amúgy is hozzánk tartozott, ezért majd én beszélek vele.

– Nem, ezt bízza csak rám! – nézett rá ellentmondást nem tűrő tekintettel Szücs, akinek ugyan megvolt a terve az ügy felgöngyölítésére, de úgy sejtette, Janikovszkyék egy lépéssel előtte járnak, ezért érdemes lenne kipuhatolni, mit gondol a másik kettő. – És ön szerint mit kéne tennünk? – fordult Majoros felé.

– Köszönöm. Úgy gondolom, az első és legfontosabb dolog, hogy az emberünk lehetőleg biztonságban érezze magát. Épp ezért nem szabad a csoport dolgozóit szabályszerűen kihallgatni. Farkas elvtárs, behívathatná őket egy hétköznapi beszélgetésre. Épp csak a megfelelő kérdéseket kell feltenni nekik, és megfelelő irányba terelni őket.

Farkas Vladimir feje fölött egyre csak gyülekeztek a viharfelhők. Nem elég, hogy áruló van az osztályán, de úgy tűnik, még a kihallgatásokat is neki kell vezetnie, és ehhez egyáltalán nem volt hozzászokva. Legalábbis nem ilyenekhez.

Látva Farkas kétségbeesett ábrázatát, Majoros gyorsan hozzátette:

– Természetesen én magam is szívesen a segítségére leszek, ha szükség lenne rá. – Majd ahogy Farkas megkönnyebbülve bólintott, így folytatta: – Ezzel párhuzamosan alaposan át kell vizsgálni a kihallgatott személyek lakását is.

– Ezt tekintheti elintézettnek, az embereim alapos munkát végeznek majd – szólt közbe Szücs, aki legszívesebben már ment volna a dolgára, hogy aztán kezébe vehesse az irányítást.

– Ezenkívül át kell nézni a személyi kartonokat, és ha nem áll rendelkezésre megfelelő környezettanulmány, akkor mielőbb el kell készíteni azokat – sorolta a további teendőket Majoros. – Ki kell deríteni, korábban kivel állhatott kapcsolatban Csonka.

– És a maguk feladata mi lesz?  – kérdezte kissé epésen Szücs.

– Természetesen a katonai vonal – válaszolta az eddig a háttérből figyelő Janikovszky. – Csonkához hasonlóan a hadseregből több tisztet is leigazoltak, akik utána a Katpolon szolgáltak tovább, ahogy ő is, néhányan pedig később az ÁVH-ra kerültek. Ha utánanézünk az ezredes kapcsolatainak, akkor talán rábukkanunk az emberünkre. A Majoros elvtárs vezette alosztálynak ez lesz a fő feladata. Jelen helyzetben a többi ügyet egy kicsit félre tudjuk tenni. Van esetleg valami más ötletük a nyomozás kapcsán?

– Van néhány bizalmi emberünk, akik kapcsolatban állnak a budapesti alvilággal – jegyezte meg Szücs. – Minket nem érdekelnek az ügyleteik, ez amúgy is a rendőrség dolga. Némi információért cserébe azonban nem zaklatjuk őket, és így mindenki jól jár. Talán sikerül megtudni tőlük valamit.

– Ez remek ötlet. Farkas elvtárs?

A férfi álmosan csak a fejét rázta, miközben a gondolatai már a kihallgatások körül jártak. Kit vonjon még be az ügybe? Vajon megbízhat-e a levélellenőrző csoport vezetőjében, vagy inkább őt is tekintse gyanúsítottnak, aki szemet huny egy beosztottja árulása felett? Esetleg mégis inkább Réh elvtársat avassa a bizalmába a nyomozó osztályról? Majoros, mintha csak megérezte volna Farkas gondolatait, újra magához ragadta a szót.

– Bizonyára nem kell külön hangsúlyoznom: lehetőleg minél kevesebb emberrel próbáljuk megoldani az ügyet. Nem akarunk túl nagy zajt csapni, már ha értik, mire gondolok, hogy ezzel se riasszuk el a vadat.

– Szerintem minden világos – zárta le a beszélgetést Szücs, felegyenesedve a székéből. Eleget hallott, és most már cselekedni akart.

– Rendben van – bólintott Janikovszky is. – Azt mindenesetre tartsuk szem előtt, hogy nincs sok időnk. Két-három nap alatt le kell zárnunk az ügyet, és meg kell találnunk az árulót.

– Mindannyian tisztában vagyunk az ügy jelentőségével – fordult vissza Szücs az ajtóból.

– Azt hiszem, hosszú éjszakáknak nézünk elébe – értett egyet Majoros. – Akkor jó munkát. Holnap délután megkapják a jelentésem az általunk addig elvégzett feladatokról és azok eredményéről.

Mikor Farkas és Szücs elhagyták a szobát, az őrnagy visszaült a székébe, és töltött magának egy újabb pohár szódát.

– Ezennel elindult a versenyfutás.

– Jól mondod – értett egyet Janikovszky. – Ugyanakkor nem nagyon bízom Farkas képességeiben. Te is tudod, mennyire jó a politikai hátszele. Kötve hiszem, hogy képes lesz megtalálni a hamisítót.

– Majd megtesszük helyette mi – húzódott elégedett mosolyra az őrnagy arca. – Hiszen pontosan tudjuk, mit keressünk. Csak újra át kell nézni Csonka kapcsolatait, és előbb-utóbb megtaláljuk, ki került közülük az ÁVH állományába.

– Remélem, ezúttal is igazad lesz. Akkor hát munkára! – állt fel Janikovszky, maga elé engedve Majorost. – Apropó, Magda bizonyára nem volt elragadtatva, hogy visszajöttél dolgozni.

– Valóban nem, de szerencsére hamar megbékélt vele. Az évek során megtanulta elfogadni a munkámmal járó bizonytalanságot. Egyik nap balatoni nyaralás, a másikon pedig már munka – lépett ki a folyosóra az őrnagy, és elindult az irodája felé. – Tudja, hogy csak pufogtam volna a vízparton, így most neki is jut pár szabadnap, amikor azt csinálhat, amit akar.

– Remélem, hamarosan mindannyiunknak jár majd egy kis pihenés. Hívd össze az osztályt, és oszd ki a feladatokat! Már ma délután nekikezdhetünk a nyomozásnak.

Majoros az órájára nézett. Alig múlt dél. Egy gyors ebéd után kettőkor megtartja az értekezletet, utána pedig estig dolgozhat az ügyön. Hiszen nem kell feltétlenül hazarohannia.

– Rendben. Amint lesz valami jelentenivaló, tájékoztatni foglak.

A két férfi kezet fogott, majd mindketten az irodájuk felé vették az irányt. Janikovszky szobája közvetlenül a főosztályi titkárságról nyílt. Az asztal mögött a hatvanas éveiben járó, terebélyes asszony ült, aki szinte azonnal felpattant főnöke érkezésére.

– Maradjon csak, Margit.

– Igenis, Janikovszky elvtárs! – felelte a nő, majd visszaült a székre, ami nagyot nyögött a súlya alatt.

Az ezredesnek többször is felajánlottak egy új titkárnőt, de ő ragaszkodott Margithoz. A nő korábban a Buda-déli internálótáborban volt felügyelő, aztán valaki áthozta a Sztálin útra, ahol a múltját remekül tudta kamatoztatni. A rendkívüli munkabírású asszonynak egyszerűen nem létezett megoldhatatlan feladat. Kézben tartotta a főosztály ügyeit, Janikovszky pedig pont ezért kedvelte, és nem is akart megválni tőle.

– Janikovszky elvtárs, küldtek önnek egy csomagot. Egész pontosan néhány aktát. Az asztalára tettem mindent.

– Köszönöm.

Az íróasztalán általában nagy volt a rendetlenség, az iratok most is szinte összevissza hevertek az asztalon, beterítve a telefont. A papírokon egy vaskos, barna irattartó várta. A fedélen rövid, kézzel írt levél hevert. Elolvasta, majd homlokráncolva kinyitotta a mappát. Az első oldalon egy rövid, gépelt jelentést talált, és ahogy sorról sorra haladt, a tekintete egyre gondterheltebbé vált. Szép lassan rágta át magát a mappán, és nem akarta elhinni a benne szereplő beszámolókat. Ez képtelenség! Egyszerűen nem lehet igaz!

És mégis, ott volt előtte, feketén-fehéren. Jelentések az ország különböző pontjairól, laktanyákból és más katonai objektumokból. Ami pedig kibontakozott ebből, az olyannyira hihetetlen volt, hogy a Csonka-ügy és a hamisító jelentősége egy pillanat alatt halványult el mögötte.

Újra átpörgette a lapokat, és tudta: ha mindez igaz, akkor nagyobb lehetőség hullott az ölébe, mint eddig bármikor. Persze utána kell járni mindennek, ráadásul minél előbb. Felpattant a székéből, és szinte kiviharzott a szomszéd szobába.

– Azonnal hívja fel Majoros elvtársat, hogy délután kettő órára várom az irodámban. Sőt, legyen inkább egy óra. Addig pedig gyűjtse össze az összes iratot a Földalatti Fővezérségről!

– Miről? – kérdezte a titkárnője, némi aggodalommal a hangjában.

– Földalatti Fővezérség! És lásson hozzá minél előbb, mert nincs vesztegetni való időnk!

02. fejezet

1950. április 26., Budapest, Sztálin út 60., 12.50.

I. számú hadparancs.

Budapest 1946. október 1.

A magyar fegyveres erők földalatti fővezérségét ezennel megalakultnak nyilvánitom és a parancsnokságot átveszem. A megalakulás célja, a magyar fegyveres erőket annak a politikai irányzatnak az alátámasztására fokozottabb mértékben rendelkezésre bocsájtani, amely a konszolidációt jelenti, továbbá az ország szuverenitásának és jogfolytonosságának a helyreállitása. A földalatti fegyveres erők alatt kell érteni, a honvédséget, a feloszlatott csendőrséget, a rendőrséget, a honvédség nyugatra szakadt és még vissza nem tért részeit, és a politikai pártok esetleges fegyveres alakulatait. Szolgálati és egyéb szabályzatok terén ugyancsak az 1944. március 19–i helyzet a mérvadó, az azóta történt változások reviziójával. A kinevezések jogát magamnak tartom fenn. A szolgálati esküt a kinevezettektől ki kell venni. A régi értelmezésü fegyelem azonnal helyreáll.

Dálnoki Veress Lajos

vezérezredes

Janikovszky újra és újra elolvasta a hadparancsot, ami néhány évvel ezelőtt az egyik legfontosabb bizonyítékot jelentette a Magyar Közösség tagjai ellen folyó perekben. Sokat töprengett, miért írták ezt le a Fővezérség tagjai, hiszen mind sokat próbált katonák voltak, ezzel az irattal viszont tálcán nyújtották át a fejüket az ÁVO-nak és a Katpolnak. Bárki is olvassa a szöveget, annak nyilvánvaló, hogy ez egy katonai összeesküvés előkészítését igazolja.

Erről persze szó sem volt – mégis lehetőséget adott a politikai rendőrségnek, hogy a legszélesebb körben terjessze ki a koncepciót, amivel aztán tömegével csukhatták le politikai ellenfeleiket. A Fővezérség szinte csak papíron létezett, és később a vádlottak is mind ezt bizonygatták, de a nyomozó szervek együttműködése révén sikerült valós reakciós szervezetként tálalni a közvélemény számára.

Az ezredes íróasztalán hatalmas kupacokban sorakoztak a barna irattartók. Némelyek nyitva álltak előtte, tele kézzel írott vallomásokkal vagy gépelt szöveggel. Janikovszky maga elé vette az egyik sárgává fakult papírt, és olvasni kezdte.

Az un. fővezérség két és fél hónapos tevékenysége alatt semmi mást nem csinált, mint számba vette a tizennégy embert a hét kerületi parancsnokságra, és a hét vezérkari főnöki állásra. A fegyveres erőszakhoz puszta szándékon kivül egyébre is szükség van, nem utolsó sorban fegyverre és csapatra. Az un. fővezérség hat főből állt. Ez a hat fő nemcsak nem akart szembeszállni senkivel a világon, de azt hiszem, még nekik sem volt egy ócska pisztolyuk sem.

Donáth György egykori országgyűlési képviselő vallomása is csupán azt igazolta: szó sem volt semmiféle összeesküvésről. Márpedig azt Janikovszky is tudta, hogy negyvenhétben lecsuktak mindenkit, akinek köze volt a Fővezérséghez. Az előtte heverő iratok azonban ennek pont az ellenkezőjét igazolták.

Úgy tűnt, néhányan megőrizték Dálnokiék szellemiségét, és feltámasztották a Fővezérség intézményét – de az már nem csak egy kis góc volt Budapesten. A jelentések az ország különböző pontjairól származtak, és az összeesküvés, ami évekkel ezelőtt csak néhány politikai vezető fejében létezett, most sokkal valóságosabbnak tűnt.

Mindabból, amit Janikovszky átolvasott, úgy tűnt, ezúttal valós szervezkedéssel állnak szemben. Az iratok eltérő alakulatoktól érkeztek Tamásitól Nyíregyházáig, de megneveztek bennük más katonai létesítményeket is, emiatt a Fővezérség ügye sokkal komolyabbnak tűnt, mint a korábbi eset.

Elsőre Janikovszky is azt gondolta, ez csak valami nevetséges próbálkozás, de minél több iratot olvasott át, annál világosabbá vált számára, hogy nem veheti félvállról a dolgot. Ekkor kopogtattak az iroda ajtaján.

– Tessék!

Majoros lépett be, és kérdőn nézett a hatalmas irathalomra.

– Hát ez meg micsoda?

– Ülj le, és kezdd el olvasni! – tolt elé egy köteg papírt Janikovszky.

Az őrnagy kezébe vette az első aktát, szemei vadul cikáztak a sorok között. Néha homlokráncolva felnézett Janikovszkyra. Nem sokkal később letette az utolsó aktát is, és elgondolkodva meredt maga elé.

– És most mit vársz tőlem? Egyáltalán hogy jutott el hozzád az ügy? Szücs tud róla? – hadarta a kérdéseket az őrnagy.

– Nos, ez egyetlen nyomozó kiemelkedő munkájának az eredménye.

– Nem értem – vakarta meg a fejét Majoros.

– Még tavaly bíztam meg azzal, hogy kezdje el figyelni azokat a régi tiszteket, akik korábban átmentek az igazolóbizottságok ellenőrzésén, de elkerülték a negyvenhetes letartóztatási hullámot. Ezek jobbára kiöregedett veteránok, akiket száműztek valami sokadrangú laktanyába. Így volt ez Csonka esetében is. A nyomozó lassan kiépített egy besúgórendszert a legénységi és tiszti állományban, így a jelentések hozzá futottak be.

Majoros újra belelapozott az iratokba. Természetesen ő is ismerte a Fővezérség történetét, ezért is fogadta kétkedve a jelentésekben foglaltakat. Mégis, hogy kerülhette ez el a figyelmüket? Volt valami zavaró érzése ezzel kapcsolatban. A dossziék tartalma ugyanakkor kétségkívül igazolta a fegyveres szervezkedés gyanúját.

– Azt hiszem, több időre lenne szükség, hogy mindent áttanulmányozzak. Mielőtt továbblépünk, meg kell bizonyosodni a jelentések valóságtartalmáról.

– Te kételkedsz bennük? – kérdezte megdöbbenten Janikovszky.

– Nem. Vagyis nem tudom – ismerte be Majoros. – Hány fegyveres összeesküvésről tudsz az elmúlt évekből? Úgy értem, olyanról, ami nem csak jegyzőkönyvek formájában és a peranyagokban jelent meg.

– Nem sokról – vallotta be az ezredes.

– Nekem is ez a bajom. Ugyanakkor a jelentések Nyíregyházáról és Debrecenből érkeznek, nem pedig Budapestről, vagy Székesfehérvárról, esetleg Mórról.

– És ennek mi a jelentősége?

– Ezek úgynevezett hetvenkét órás laktanyák – válaszolta Majoros, majd látva Janikovszky értetlenkedését, így folytatta: – Háború esetén, ha nyugatról betörne egy ellenséges alakulat, akkor az itt állomásozó egységek csak később, jellemzően hetvenkét óra múlva érnének a frontra. Úgymond ez a második vonal. Épp ezért sok a tartalékos egység, nincsenek szem előtt. Nincs akkora jelentőségük, mint Mórnak, vagy épp Pápának. A mi osztályunk is elsősorban a nagyobb, kiemelt laktanyákban próbál érdemi információkhoz jutni.

– Azt akarod mondani, hogy ezeken a helyeken könnyebb észrevétlennek maradni?

– Igen. És ha mindez tényleg igaz, akkor ezt azok is tudták, akik kitervelték az egészet. Talán valóban arra számítanak, senkit nem érdekel, mi történik ezeken a katonailag félreeső helyeken. Épp ezért talán mégis lehet némi igazság ezekben az iratokban, annak ellenére, hogy mindez hihetetlennek tűnik. Ilyenre egyszerűen még nem volt példa.

– És vállalod a kockázatot, ha esetleg tévedünk? – kérdezte Janikovszky. – Ha valóban létezik ez a szervezkedés, és kiderül, nem vettük elég komolyan.

– Nem, azt biztosan nem – érkezett a válasz szinte azonnal. – Viszont alaposan át kell gondolni a helyzetet. Mit mondott a nyomozó, akit ráállítottál az ügyre?

– Még nem beszéltem vele. Gondoltam, először kikérem a véleményed.

– Köszönöm. Adj nekem egy órát, maximum másfelet, alaposan átolvasok mindent, és meglátom, mi legyen a következő lépés – felelte Majoros, majd a hóna alá csapta az iratköteget.

Az őrnagy irodája, ami az épület harmadik emeletén helyezkedett el, hasonlóan puritán volt, mint oly sok szoba az Államvédelmi Hatóság épületében. Egy íróasztal három székkel, a fal mellett irattartó kabinet, egy fogas, és egy keskeny akasztós szekrény, amiben egy váltás öltöny lógott. Majoros pedáns rendet tartott az asztalán is, amin mindössze egy fekete telefon és egy írógép árválkodott. Minden más kacatot a fiókokban tartott. Az egyedüli kivételt a szoba sarkába állított másik asztal jelentette, amin a sakk-készletét tartotta.

A játék mindig inspirálóan hatott rá, de úgy érezte, ez most várhat, inkább maga elé húzta a Janikovszkytól kapott anyagot, és újra átolvasta az első jelentést. A gépelt szöveg mellett a kézírásos eredetit is mellékelték a dossziéban.

Jelentés

1949. október 12.

A legutóbbi jelentésem óta ugy érzem, Battay százados a bizalmába fogadott. Sokkal szabadabban beszél a jelenlétemben. A mult héten együt jártuk be a körletet, miközben kifejtette, mennyire nehézkesen halad a laktanya ellátása, és Szántó ezredes már többször is jelezte Budapest felé, hogy ez tarthatatlan. Erre azt mondtam, magam is igy látom a dolgot. Battay ugy véli, a parancsnok szerint változásra lenne szükség, de nem csak a katonai vezetésben, hanem az ország élén is. Erre csak óvatosan feleltem igennel. A százados ezutn utalt arra, ha elegendő megbizható katona lenne az országban, akkor sokkal könnyebb lenne előre mozditani a változást. Ismét csak bólogattam. Ezután nem hozta többé szóba a dolgot. A jövőben fojtatom az erre a témára irányuló kérdezősködés kerülve a dekonspirálódást.

Szalay

A jelentést a nyíregyházi laktanyából kapta a nyomozó. A következő néhány iratból szép lassan bontakozott ki, ahogy a Szalay néven jelentő ügynökkel egyre több mindent oszt meg a százados, míg végül januárban eljutottak egyfajta beszervezésig.

Jelentés

1950. január 20.

Tegnap délután Battay százados félrehivott, majd közölte, hogy amit mond, az szigoruan bizalmas, de tudja, hogy számithat rám. Megkérdezte, hallottam-e korábban a Földalatti Fővezérségről? Erre nemmel feleltem, bár talán rémlett valami. Azt mondta, negyvenhatban azért alapitották meg az akkori magyar vezérkar tagjai, hogy a szovjetek kivonulása után a megfelelő emberek kerüljenek majd a hadsereg élére. Az ÁVO később összeesküvés vádjával letartóztata őket. Battay szerint azonban Budapesten ujra megalakitották a szervezetet, de ezúttal jóval nagyobb titokban. A szavaiból úgy vettem ki, hogy talán Szántó ezredes is tagja a csoportnak. Ő ismeri a vezetőket, de mindenki csak a közvetlen elöljáróiról és alárendeltjeiről tud biztosat. Battay szerint negyvenhat óta sokat változott az ország, és amit az eredeti Fővezérség nem mert megtenni, azt most megteszik majd mások. Battay szerint hozzám hasonló tisztekre lenne szükségük, és felajánlota, hogy csatlakozzam hozzájuk. Néhány nap gondolkodási időt kértem, de természetesen igent fogok mondani. Erről a következő jelentésemben számolok be.

Szalay

Hasonló jelentések érkeztek a debreceni laktanyából is, és a forgatókönyv ezúttal is hasonló volt. Majorosban volt némi kétkedés, de ahogy továbblapozott, ezek a kétségek apránként kezdtek szertefoszlani.

Jelentés

1950. március 4.

Vadai százados ma ismét magához hivatott, és megbeszéltük vele a második zászlóalj kérdését. Azt mondtam, több jelöltem is lenne arra nézve, kiket tudnánk még bevonni a fővezérség kötelékébe. Leginkább erről beszélgetünk, majd közölte velem, azt az utasitást kapta, a tavaszi hadrend bevezetése után lenne időszerü a Szabadság-hadmüvelet fedőnévre keresztelt csapatmozgás. Addigra minél szélesebb körben el kell terjeszteni a fővezérség szellemiségét. Vadai szerint a mi egységeinknek az egyik feladata a beretyóujfalui reptér elfoglalása lehet, hogy a földi csapatok légi támogatást is kapjanak. Ráadásul Debrecenből ez viszonylag könnyen megközelíthető. A területen nem kel túl nagy elenállásra számitani. A százados felvetését én támogattam, és biztositottam róla, hogy fojamatosan dolgozni fogok azon, hogy minél több embert tudjak megnyerni az ügynek.

Somos

Majoros továbbra sem akarta elhinni, amit olvas, azonban néhány telefon lebonyolítása után meggyőződött róla, hogy az ügynök állítása a reptérről valóban helytálló. Ráadásul azt is megtudta, hogy a hely csak tartalékos leszállópályaként működött, tehát távol állt az állandó megfigyeléstől.

Vajon a nagyobb laktanyákból miért nem érkeztek jelentések? – töprengett tovább magában. Talán ott is vannak hasonló szervezkedések, csak nem tudnak róla? Vagy pont azért nincsenek, mert tudják: amúgy is erősebb az államvédelmi megfigyelés? Esetleg valami másról lehet szó? Volt valami az ügyben, ami zavarta, de sehogy sem tudott rájönni, mi az, a kétkedés azonban már befészkelte magát a tudatába.

Az ÁVH naponta több tucat jelentést kapott az esetenként kissé túlbuzgó ügynököktől, besúgóktól, de mögöttük a legtöbbször nem húzódott meg politikailag releváns ügy. Ha egy baráti társaságról azt terjesztették, fegyvert rejtegetnek, és be akarnak törni a Pártközpontba, az a legritkább esetben volt igaz. A lelkesedés néha felülírta a tényeket. Persze, ha úgy hozta a sors, és szükség volt a csoport letartóztatására, a jelentés később még jól jöhetett.

Most azonban úgy érezte, nem veheti félvállról ezeket az iratokat. Mi történik, ha esetleg téved? Ha ezúttal valaki tényleg komolyan gondolja az ellenállást. Esetleg az angol vagy az amerikai titkosszolgálatok állnak az ügy hátterében, mert ezt sem tartotta lehetetlennek. Majoros egyre csak olvasott, de az újabb és újabb jelentések tovább növelték benne a zavart.

Jelentés

1950. április 04.

Továbbra sem sikerült kideritenem, kik lehetnek a Fővezérség irányitói. Az biztos, hogy több, különböző, Budapesten álomásozó egység parancsnokai vehetnek részt benne. Nekem továbbra is csak a közvetlen előjáróm ad tájékoztatást. Tőle azt az utasitást kaptam, hogy feladatunk a 7508 fedőszámu objektum elfoglalása lesz. A legénység beszervezése továbbra is fojjon a lehető legnagyobb mértékben a maximális titoktartás mellet. A pontos részleteket néhány napon belül kapom majd meg.

Zenke

Mi lehet az a 7508-as objektum? – töprengett az őrnagy. Újra tárcsázott, majd várt a kapcsolásra. Néhány szót váltott a hívását fogadó férfival, végül a harmadik személytől megkapta a megfelelő felvilágosítást. A kérdéses terület a devecseri lőszerraktárat jelentette.

Majoros ekkorra már szinte biztos volt benne: ha csak a fele igaz annak, amit a jelentésekben elolvasott, már az is épp elegendő az ügy azonnali kivizsgálásához. Ennek ellenére a nyugtalanító érzés nem akart elmúlni, de még mindig nem talált magyarázatot ennek okára.

Egy ilyen mérvű katonai összeesküvéshez jóval több emberre van szükség, azonban egyáltalán nem állt rendelkezésre olyan mennyiségű irat, mint azt várta volna, ami két dolgot jelenthetett. Vagy tényleg kevesen vesznek részt a szervezkedésben, vagy, és ez utóbbi sokkal jobban aggasztotta, valahogy képesek voltak elrejtőzni az ÁVH elől. Később erre is megtalálta a választ egy, a tamási laktanyából származó jelentésben.

Jelentés

1949. november 10.

A mai napon átvettem Kiss századostól a Fővezérség leleplezési szabályzatát. Azt mondta, minél hamarabb memorizáljam, utána pedig semmisitsem meg. Miután a szöveget titokban gondosan lemásoltam (lásd alább), a nekem átadott iratot a szeme előtt égettem el. Ugy tünik, az ezredben többen is csatlakozhattak a Fővezérséghez, de erről egyelőre semmit nem tudok. Ugy érzem, fojton figyel valaki, ezért csak ritkán tudok a századosal szót váltani. A jövőben próbálok többet megtudni a Fővezérség szervezetéről.

Vass

1. Az elöljárók és alárendeltek közötti érintkezés a legszükségesebb részre korlátozódik. Parancsokat és jelentéseket csak a legelkerülhetetlenebb alkalmakkor kell kiadni, illetve végrehajtani.

2. Mindennemű öntevékeny, un. „szorgalmi munka”, melyre határozott parancs nincs, szigoruan tilos!

3. A földalatti szervezetben mindenki csak a közvetlen elöljáróját és alárendeltjeit ismerheti. Kivételt képez a fővezérség törzse.

4. Az elöljárók és alárendeltek között érintkezés elvileg csak szóbeli és személyes lehet. Irásba foglalni valamit csak a fővezér parancsára lehet, tehát irattárak gyűjtése szigoruan tilos!

5. Kivételes és elkerülhetetlen esetben, amikor szóbeli, vagy távbeszélő-üzenet átadásáról van szó, egy kereskedelmi vállalat látszatát kell kelteni oly módon, hogy pl. a parancsnok az igazgató, az alárendelt egység fiók, vállalat, az eligazítás konferencia.

6. Az eligazitások egy és ugyanazon helyen egymás után legfeljebb két esetben tarthatók. Minden eligazitáson meg kell határozni a következő eligazitáshelyen kivül a második leendő találkozás helyét is, hogy zavar esetén itt lehessen lebonyolitani a találkozót. Az eligazitást legfeljebb 4–6 személy jelenlétében lehet megtartani.

7. A földalatti szervezetek tagjai, ha szolgálaton kivül találkoznak, kerüljék a csoportosulást, vagy feltünő titkolozó, vagy tul barátságos érintkezést.

8. Eligazitásokat, vagy találkozásokat nyilvános helyen vagy irodában tartani tilos!

9. Lebukás esetén mindenki egy előre megbeszélt hozzátartozójával értesitse a szervezet valamely általa ismert tagját, de oly módon, hogy az értesitést közvetitő hozzátartozónak a szervezet létezéséről tudomása ne legyen. Legcélszerübb azt segitségkérés formájába önteni.

10. A később szervezendő alakulatok parancsnokai az alakulatok számát és elnevezését nem ismerhetik.

Majorosnak kezdett megfájdulni a feje a sok olvasástól. A dokumentum azonban ismerősnek tűnt neki. Tudta, találkozott már vele korábban. Végül eszébe jutott. A szabályokat még negyvenhatban rögzítette a Dálnoki vezette Fővezérség. Az őrnagy még emlékezett rá: amikor a tagokat letartóztatták, akkor minden iratot lefoglalt az ÁVO és a Katpol. Most viszont úgy tűnt, ez a rövid jegyzék valahogy eljutott másokhoz is, akik most felhasználják az új szervezet számára.

Az órájára nézett, és tudta, lassan fel kell hívnia Janikovszkyt. Bárcsak hallgatott volna a feleségére, és maradt volna a Balatonon! Most horgászhatna, és nem kéne még ezzel is foglalkoznia. De most már nem volt visszaút. Ráadásul elsőre úgy tűnt, a Fővezérség még a hamisítónál is fontosabb lehet számukra. Végül összefűzte az aktát, és a telefon után nyúlt.

– Tessék, Janikovszky!

– Én vagyok, Majoros.

– Na, mi a véleményed erről az egészről?

– Zavarba ejtő – felelte az őrnagy némi gondolkodás után. – Hinni is akarom, meg nem is. Nem tudom elképzelni, hogy tényleg sikerült valakinek megszervezni egy ilyen szerteágazó összeesküvést. Másrészről, ha a jelentéseknek csak a töredéke is igaz, és később kiderül, hogy mi nem foglalkoztunk velük, annak te is tudod, milyen következményei lehetnek. Ennek ellenére valami zavar, de nem tudom megmondani, micsoda. Hiszen ez nem csak egy kósza jelentés a sarki fűszerestől.

– Akkor szerinted mit csináljunk?

– Adj nekem két napot, nem többet, és utánajárok mindennek. Az ügyben eljáró nyomozónak egyelőre ne mondj semmit, de jó lenne megfigyelés alatt tartani. Ha jóváhagyod, pár napon belül felgöngyölítem az ügyet.

– Talán – töprengett a vonal túlsó felén Janikovszky. – Ehhez biztosan kell Péter elvtárs közbenjárása, így ismertetnem kell neki az ügyet, utána viszont már nem tudom garantálni a kizárólagosságot.

– Csak két napról van szó. Ráadásul, ahogy mondtam, van valami megmagyarázhatatlan érzésem, de azt azért nehéz elképzelni, hogy ennyire megvezessék az ügyben eljáró nyomozót. Az hatalmas baklövés lenne a részéről. Épp ezért a jelentéseknek igaznak kell lenniük.

– Az egyik legjobb emberünk dolgozott az ügyön, akiért kezeskedem.

– Hiszek neked – folytatta Majoros –, de ez nem változtat az álláspontomon. Talán Péter elvtárs is megérti, nem lenne jó árnyékra vetődni. Jobb, ha csendben kivizsgáljuk az ügyet. Felőlem utána átengedhetjük a terepet másnak.

– És mi lesz a hamisítóval? – kérdezte az ezredes.

A csend egy hosszú pillanatra elnyúlt a telefonban, Majorost pedig egy sakkjátszmára emlékeztette a helyzet. Mindkét üggyel egyszerre kellett foglalkozni, de nem lett volna jó megosztani az erőforrásokat. Ugyanakkor, ha a cenzúrán dolgozó áruló esetleg kicsúszik a kezükből, abból nem lehet baj, viszont ha téved a Fővezérséggel kapcsolatban, az még sokba kerülhet neki.

– Ez Szücsék asztalára tartozik, és szerintem jobb, ha békén hagyjuk. Az osztályról egy, esetleg két embert tudnék ráállítani, az embereim többségét inkább vidékre küldeném, hogy utánajárnunk az összeesküvésnek. Természetesen akkor, ha te is egyetértesz.

– Mindig is megbíztam a döntéseidben – válaszolta Janikovszky. – A lényeg, hogy minél előbb eredményt érjünk el.

– Köszönöm a bizalmat. Megteszem, ami tőlem telik. Szükségem lesz a Fővezérségről szóló iratokra, és ha közbenjársz Péter elvtársnál is, az nagyban megkönnyíti a nyomozást.

– Minden támogatást megkapsz, ahogy eddig is.

– Akkor nem is tartalak fel tovább. Amint új fejlemény lesz, üzenni fogok – felelte az őrnagy, majd elköszönt, és bontotta a vonalat.

Egy órával később Majoros immár a Vörösmarty utcai épület második emeletén elhelyezkedő nagy tárgyaló asztala mögött ült. A szoba akkora volt, hogy akár ötven fő is összegyűlhetett benne. A falakat lambéria borította, a Csengery utca felé néző ablakok redőnyeit félig lehúzták, így fel kellett kapcsolni a hatalmas csillárokat. A bejárati ajtó fölött mozaikkép díszítette a termet, bár az őrnagy sosem értette, mit is ábrázol valójában.

Majorossal szemben a katonai elhárító főosztály néhány tagja foglalt helyet. Voltak hozzá hasonló öreg rókák, akik már a katpolos időkben is együtt dolgoztak vele, de akadtak harminc körüli fiatal tisztek is, akik az elmúlt években küzdötték fel magukat a ranglétrán. Az őrnagy alaposan átgondolta a névsort, mielőtt berendelte volna az embereit. Gyors és pontos munkára volt szüksége, ezért nem pusztán a hatóságnál eltöltött idő alapján választotta ki őket.

– Akkor bele is vágnék, mert kevés az időnk – kezdte Majoros. – Először is azzal szeretném kezdeni, hogy minden, ami elhangzik, az szigorúan titkos, értem ez alatt a főosztályt, és a hatóságot is. Teljes titoktartás mellett kell dolgoznunk, méghozzá minél gyorsabban. – Miután nyugtázta a bólogató arcokat, folytatta: – Mindannyian ismerik a Földalatti Fővezérség-ügyet negyvenhétből?

Néhányan, köztük két fiatal főhadnagy, kissé aggodalmas arccal intettek nemet.

– Az idősebb elvtársak számára nem lesz ismeretlen a történet, a többiek viszont jobb, ha tőlem hallják a részleteket, mint ha át kéne rágniuk magukat egy halom iraton. A Magyar Közösség történetét azért, gondolom, maguk is ismerik. Nehéz volt nem hallani róla annak idején. Az egyik legsikeresebb nyomozati munka volt, amiben nemcsak a Katonapolitikai Osztály, de az akkori Államvédelmi Osztály és a Gazdasági Rendészeti Osztály is részt vett.

Az őrnagy egy pillanatra szünetet tartott. Nem tudta, hogyan folytassa. A tényekről beszéljen, vagy inkább arról, ami végül a jegyzőkönyvekbe került? Végül egy köztes megoldás mellett döntött.

– A nyomozati munka az egyik legnagyobb összeesküvést tárta fel, amiben kisgazda és parasztpárti politikusok is részt vettek. A szervezkedés tagjai többek között a Horthy-rendszert akarták visszaállítani. Egyfajta fasiszta beállítottságú emberek csoportjáról volt szó, és erről hosszasan lehetne még beszélni, de erre most nincs időnk. Nem is ez a lényeg. Az egész csoportot az úgynevezett Hetes Bizottság vezette, olyan reakciós elemekkel, mint Szent-Iványi, Soos meg Donáth. A demokrácia megdöntéséhez persze fegyverre volt szükség, és itt jöttek a képbe a régi horthysta vezérkari tisztek. Ez volt a Földalatti Fővezérség. Igen, Buzás elvtárs? – fordult Majoros egy felemelt kéz felé.

– De ez az ügy, ha jól tudom, már rég lezárult. Mégis milyen jelentősége van most? – kérdezte a nyúlánk, szőke főhadnagy.

– Így van, és hamarosan meg fogja érteni – felelte az őrnagy, de egyelőre nem akart ennél részletesebb magyarázatot adni. – A Fővezérség vezetője Dálnoki Veress Lajos vezérezredes volt, aki néhány társával rendszeresen találkozott konspiratív módon egy budapesti lakásban. Szerencsére a Pálffy ezredes vezette Katpol ekkor már megfigyelés alatt tartotta őket. Néhány iratot lefoglaltunk – tolt Buzás felé egy mappát Majoros –, amiből kiderül: valós szervezetről van szó, valódi célokkal. A Fővezérség működése persze nem tartott sokáig, a tagokat letartóztattuk, akiket később a bíróság rendre elítélt. Az iratokat lefoglaltuk, és a Magyar Közösség-perek során elítéltünk mindenkit, akiknek bármilyen kapcsolata volt a szervezettel. Az ügy ezzel lezárult. Legalábbis úgy tűnt, egészen mostanáig.

– Ezt hogy érted? – ült ki az értetlenség az egyik idősebb tiszt, Fehér őrnagy arcára, aki egy pillanatra elfelejtette, hogy az épületen belül nem szoktak tegeződni Majorossal. A többiek is kérdőn néztek a főnökükre.

– Nos, az elmúlt hónapokban az egyik nyomozónk révén érdekes jelentéseket kaptunk. Ezek alapján úgy tűnik, néhányan megpróbálják újjáéleszteni a Fővezérséget, méghozzá azzal a céllal, ami a peranyagokban szerepelt. Katonai összeesküvés, fegyveres ellenállás.