ELSŐ FEJEZET

A Tamesis folyón, Britannia, Kr. u. 59. január

– Hajó közeleg – mutatott lefelé a folyón Macro centurio. Őszülő hajfürtjei meglibbentek a hideg szélben, ahogy hunyorogva elnézett a víz fölött. Amikor a többiek, akik a Delfin fedélzetén álltak, odafordultak, egy kicsi, alacsony csónakot pillantottak meg. Négy evezős hajtotta, három ember ült a tatnál és egy állt az orrban, kötélbe kapaszkodva. A kis csónak alig negyedmérfölddel arrébb bukkant fel a Tamesis egyik kanyarulatából, és sebesen közeledett. Macro gyorsan kiszámolta, hogy hamarosan utol fogja érni a csigalassúsággal vánszorgó teherhajót, amelyen ő és a felesége Londinium felé tartott a folyón felfelé. Noha a csónakban ülők nem viseltek vértet, és Macro lándzsát vagy más fegyvert sem látott náluk, valami a tartásukban figyelmeztető bizsergést váltott ki a tarkóján.

– Veszélyben vagyunk?

Odafordult a feleségéhez, Petronellához. Az erős testalkatú, ovális arcú, sötétbarna hajú asszony alig volt alacsonyabb nála. Néhány éve együtt voltak már, és Petronella tudta, hogy Macro hiába szerelt le a hadseregből, az ösztönei még mindig ugyanolyan jól figyelmeztették a lehetséges fenyegetésekre.

– Kétlem, de jobb az óvatosság, nem igaz?

Otthagyta a közeledő csónakot figyelő Petronellát és könnyed hangon odaszólt a teherhajó kapitányának:

– Egy szóra, Androcus.

A kapitány észrevette Macro figyelmeztető tekintetét, és követte hátra, ahol a csomagok hevertek egy kecskebőrrel letakarva. Macro felhajtotta a bőrt és kicsatolta a felszerelését tartalmazó ládát lezáró szíjat. Benyúlt, kitapogatta és elővette a kardövét, majd gyorsan a megszokott helyére igazította a markolatot a csípőjén. Kivett egy másik kardövet, és átnyújtotta Androcusnak.

– Vedd fel.

A kapitány tétovázott, majd a közeledő dereglye felé pillantott.

– Elég ártalmatlannak tűnnek. Tényleg szükség van a fegyverekre?

– Reméljük, nem lesz. De tapasztalatom szerint jobb, ha előkészítjük őket és nem lesz rájuk szükség, mint fordítva.

Androcus egy pillanatig emésztette Macro szavait, majd elvette az övet és sietve felcsatolta vékony derekára.

– És most?

– Nézzük meg, mit csinálnak.

A szürke felhőtakarón tompán hatolt át a napfény, sápadtan világítva meg a két parton elterülő jellegtelen tájat. Az evezők csobbanásai tisztán elhallatszottak a víz fölött a teherhajóig. A csónak tartotta az irányt, és tízlépésnyi távolságban haladt el a hajó mellett. Macro látta, hogy az orrban álló férfi szemügyre veszi a fedélzetet, tekintete gyorsan átsiklik a rakomány látható részén, majd megállapodik rajta és Androcuson. A társaihoz hasonlóan köpenyt viselt, haját bőrszíjjal kötötte hátra.

Macro megköszörülte a torkát, kiköpött a vízbe, majd üdvözlésre emelte a kezét, ügyelve arra, hogy a köpenye eléggé szétnyíljon és felfedje a kardhüvelyéből előmeredő markolatot.

– Üdv, barátaim! Kicsit hideg van ma a folyón, nemde?

Az orrban álló férfi bólintott, majd vigyorogva elmormogott egy parancsot a helyiek nyelvén a társainak. Az evezősök kiemelték a vízből az evezőket, mire a csónak azonnal lassulni kezdett.

– Igen, elég hideg van. – Átváltott latinra, és erős akcentussal folytatta: – A városba tartotok?

– Igen – felelte Androcus. – És ti?

A férfi a folyón felfelé intett.

– Egy halászfaluba, néhány milesre innen. Már alig várjuk a vacsoránkat. A folyamisten vigyázzon rátok!

A homlokához emelte két ujját búcsúképpen, majd ismét a helyiek nyelvén odaszólt az evezősöknek. Azok újra munkához láttak, és az alacsony csónak előreszökkenve folytatta útját a folyón felfelé, kis örvényeket hagyva maga mögött.

Androcus megkönnyebbülten fújt egyet.

– Úgy tűnik, feleslegesen aggódtunk.

Macro tovább figyelte a következő kanyarulat felé tartó csónakot. A partot szegélyező nádasból pára gomolygott elő, és a csónak még azelőtt eltűnt, hogy odaért volna a kanyarhoz.

– Én nem vagyok teljesen biztos benne. Szerinted mi okuk lehet csónakba szállni egy ilyen hideg téli napon?

– Honnan tudjam? Ezt akár egy Galliából az évnek ebben a szakában útnak induló hajó kapitányától is megkérdezhetnéd.

Macro elgondolkodott.

– A falu, amiről beszélt. Ismered?

Androcus megrázta a fejét.

– Több is van a folyó mentén, de egyik sem olyan közel, mint ahogy a fickó mondta.

– Biztos vagy benne?

A kapitány sértetten nézett rá.

– Már öt éve járok Londinium és Gesoriacum között. Úgy ismerem a Tamesist, mint a tenyeremet. Én mondom, centurio, a legközelebbi falu legalább tíz milesre van innen. Ezzel együtt lehetnek települések bárhol, ahol egy patak a folyóba ömlik. De én nem tudok róla. – A csónak után nézett. – Talán igazad van. Nem tetszettek nekem azok a fickók.

– Nem mondod! – horkant fel Macro. – Szerintem lehet, hogy bajban vagyunk. Nem hiszem, hogy biztonságos lenne megállni éjszakára.

– Ne álljunk meg éjszakára? – Androcus a fejét rázta. – Szó sem lehet róla.

– Azt mondtad, úgy ismered a folyót, mint a tenyeredet.

– Igen. Nappal.

– Éjszaka is ugyanaz a folyó – vágott vissza Macro. – Teljesen biztos vagyok benne, hogy biztonságos távolságba tudod vinni a hajót azoktól az emberektől. Mi a legrosszabb, ami történhet? Ha megfeneklünk, csak meg kell várnunk a dagályt, hogy megemeljen minket.

– Ha ráfutunk egy homokpadra, akár az árbóc is kidőlhet.

– Akkor haladj lassan. De még ha el is veszíted az árbócot, jobb, mintha az egész hajót, a rakományt, a legénységet, az utasokat és az életedet vennék el a folyami kalózok.

A kapitány megdörzsölte az állát.

– Hát, ha így nézzük…

– Én pontosan így nézem. Tovább megyünk.

Macro sarkon fordult és elindult vissza, a feleségéhez. Megnyugtatóan rámosolygott.

– Nem kötünk ki éjszakára.

– Miért? Azok miatt az emberek miatt? – kérdezte Petronella élesen.

A férfi bólintott.

– Jobb az óvatosság.

– Veszélyesek?

– Nem szeretném kivárni, hogy kiderüljön. – Elhallgatott egy pillanatra, majd odakiáltott Androcusnak: – Vannak fegyvereitek?

– Néhány fejsze, kések meg a kötélfogó szegek.

– Valamilyen vért?

– Tengerészek vagyunk, centurio, nem katonák. Miért lenne vértünk?

– Igaz – látta be Macro. – Akkor gondoskodj róla, hogy az embereid felfegyverkezzenek, és tartsátok nyitva a szemeteket. Ha megtámadnak minket, az életünkért kell majd harcolnunk. A kalózok nem akarnak szemtanúkat hagyni maguk után. Nem kegyelmeznek senkinek. Megértettétek? – Körbenézett a tengerészeken, hogy megbizonyosodjon róla, felfogták a helyzet komolyságát.

– És én mit csináljak? – kérdezte Petronella.

Macro elgondolkodva nézett rá. A felesége nő létére nem egy férfit ütött már ki a szeme láttára, mióta ismerte. Legalább olyan ádáz és erős volt a harcban, mint sok férfi. Megcsókolta az arcát.

– Próbálj meg minél kevesebbet megölni a mieink közül a sötétben, jó?

• • •

Ahogy a téli nap a látóhatár felé ereszkedett, a legénység és az utasok feszülten figyelték a nádassal szegélyezett partokat, a veszély legapróbb jeleit keresve.

– Ezért adtuk fel a kényelmes római életünket? – intett Petronella a kietlen táj felé. A Tamesis partjain az apály és a dagály váltakozása miatt széles, iszapos sáv húzódott. A nádasokon túl emelkedő alacsony halmokon szederbokrok és kopár fák álltak elszórtan.

Petronella megcsóválta a fejét és feljebb rántotta köpenye prémgallérját, miközben Macro vállat vont. Közel két éve szerelt le a hadseregből. Nem sokkal ezután indultak el Britannia felé, de Massilliában több hónapot késlekedtek, mert Petronella megbetegedett. Miután felépült, Macro a lehető leggyorsabban folytatni akarta az útjukat, még akkor is, ha ez azt jelentette, hogy télen kell átkelniük a tengeren. A császári kincstártól a sok-sok évi kiemelkedő szolgálatáért kapott bőkezű jutalom mellett földet is juttattak neki a camulodunumi katonai kolónián. Ami több mint elég volt ahhoz, hogy kényelmesen töltse a hátralévő éveit, nyugtázta mosolyogva.

– Ó, nem olyan rossz ez – felelte.

– Nem? – pillantott rá felvont szemöldökkel a felesége. – Miért akarja Róma ezt a… mocsarat provinciává emelni?

Macro felnevetett, és ráncos arca még jobban összegyűrődött, kiemelve néhány forradást a bőrén. Fél karral átölelte a nőt és odahúzta magához.

– Nem a legjobb formájában látod. Nyáron teljesen más lesz. A földje jó, az erdők tele vannak vaddal. A Birodalomból idevezető kereskedelmi utakon mindenféle kényelmi cikk érkezik. – A szénával megtömött raktérben, szorosan egymás mellett álló boros amphorák felé bökött az állával. – Még néhány év, és Britannia ugyanolyan lesz, mint bármelyik más provincia. Majd meglátod. Igazam van, Androcus?

A kapitány a kis előfedélzeten állt az orrban, a folyót fürkészve. Megfordult és bólintott.

– Igen. Hónapról hónapra egyre több hajó jár Britannia és Gallia között. Látnod kellene Londiniumot, hölgyem. Néhány év alatt kis kereskedelmi állomásból hatalmas várossá nőtt. Kicsit még durva és zavaros, ám remek hely lesz, miután a helyükre kerülnek a dolgok.

– Hmm – hümmögött Petronella, visszanézve a partot elborító iszapra és a felette gomolygó ködre.

Macro homlokráncolva, lassan vett egy mély lélegzetet, érzékelve, hogy valószínűleg bármit is mondana, azzal csak rontana a helyzeten. Így megy ez a nőkkel, gondolta. Ha az ember nem lát bele a gondolataikba és nem tudja azt mondani, amit hallani szeretnének, akkor jobb, ha nem mond semmit. A hallgatásnak viszont megvolt az a veszélye, hogy érzéketlen, közönyös tuskónak tartják, aki nem képes a felesége mellé állni. Akármennyi tapasztalatot is szerzett a harctéren, Macrót még mindig zavarba ejtette, hogy ezekben az ügyekben nem létezett nyerő stratégia. A nők egyszerűen túlerőben voltak a férfiakkal szemben, akiknek nem maradt más, mint visszavonulni egy sarokba és dacos közönnyel szembenézni a véggel.

A kapitány felpillantott a kelet felől közeledő felhőkre.

– Remélem, nem havat hoznak.

Macro követte a tekintetét és bólintott. Úgy egy óra lehetett még hátra sötétedésig, és a legkevésbé sem vonzotta a kilátás, hogy újabb fagyos éjszakát töltsön a hajón.

– Szóval, téged mi vár Londiniumban? – kérdezte Androcus. – Poszt az egyik legióban, igaz?

Macro megrázta a fejét.

– Végeztem a katonáskodással. Azért jöttünk ide a feleségemmel, hogy pénzt keressünk és kényelmesen éljünk. Résztulajdonos vagyok egy fogadóban. Az elmúlt néhány évben az anyám vezette. Kutya és Szarvas, így hívják. Jó helyen van, közel a folyóhoz. Anyám levelei szerint jó a forgalom.

– Kutya és Szarvas… nem, nem mondhatnám, hogy ismerem. De hát nem szoktam sok időt tölteni Londiniumban. Épp csak annyit, amíg kirakodok, berakodok, aztán indulok is vissza Galliába. A rakpart mellett van egy kocsma, ott szoktam iszogatni.

– Ha meg akarod nézni a fogadómat, meghívlak egy italra – ajánlotta fel Macro barátságosan.

– Köszönöm, uram – mosolyodott el Androcus. – Lehet, hogy szavadon foglak.

A közelebbi parton mozgás támadt a nádasban, és a két férfi felkapta a fejét. Egy pillanattal később rémült kócsag emelkedett heves szárnycsapásokkal a levegőbe és repült ki a víz fölé. Macro és Androcus megkönnyebbülten elmosolyodott és folytatta az őrködést.

• • •

Amint a szürkület éjszakába fordult, a hőmérséklet hirtelen lecsökkent. Androcus, attól tartva, hogy zátonyra futnak a sötétben, megparancsolta az embereinek, hogy kurtítsák meg a vitorlákat, lelassítva ezzel a hajót. A Delfin a széles Tamesis közepén siklott felfelé. Macro elviselhetetlenül lassúnak érezte a haladásukat, és magában elátkozta Androcust, amiért túl gyáva teljes vitorlázattal haladni. A hajó azonban az övé volt, és Macrónak több esze volt annál, minthogy megmondja a kapitánynak, hogyan végezze a munkáját. Egyébként is inkább őrködött. Ha harcra kerül sor, ő az egyetlen a fedélzeten, aki kiképezve, tapasztalattal a háta mögött harcolhat. Nem igazán hitt abban, hogy a tengerészek képesek lennének legyőzni egy csapat gyilkoláshoz és fosztogatáshoz szokott folyami kalózt.

Petronella mellette állt, egy kötélfogó szeg súlyát méregette a kezében. Macro átölelte, egy pillanatra szorosan magához húzta, majd halkan a fülébe súgott:

– Ha történne valami, és rosszul alakulnának a dolgok, menekülj, ahogy tudsz. Még akkor is, ha be kell ugranod a vízbe. Miután kiértél a partra, keresd meg anyámat. Ő majd a gondodat viseli.

Mindketten hallgattak, akárcsak a kapitány és a legénysége. Az emberek a vízfelszínt és a partokat fürkészték, az alig két órával korábban látott csónak nyomait keresve.

– Nézzétek! – mutatott Macro a déli part felé. A sötétben alig látta a két alakot, akik a csenevész aljnövényzetből előbukkanva felmásztak egy kis halomra. A Delfin felé fordultak, majd leszaladtak a halomról és eltűntek szem elől.

– Mit akarhatnak? – kérdezte Androcus.

– Szerintem minket figyelnek. Ha valahogy gyorsabb haladásra tudod bírni ezt a teknőt, érdemes lenne most megpróbálni.

A kapitány a levegőbe emelte a kezét, mielőtt válaszolt.

– Gyakorlatilag szélcsend van. Jóformán csak a dagály visz minket felfele. Az pedig a kalózoknak fog segíteni, ha támadnak, mert az ő csónakjuk könnyebb.

Szinte tapintható volt a hangjában a félelem. Macro odafordult hozzá, megmarkolta a vállát és határozottan rászólt:

– Ide figyelj, ha harcra kerül a sor, az embereid téged fognak követni. Te mutatsz nekik példát a hajón. Úgyhogy végy egy nagy levegőt és szedd össze magad, Androcus. – Eleresztette a férfi vállát és megveregette a felkarját. – Ráadásul itt vagyok én is, én pedig több csatában harcoltam, mint általában az emberek. Fél kézzel elbánok bármilyen mocsárlakó rablóval. Őrizd meg a hidegvéred, túl leszünk rajta és épségben megérkezünk Londiniumba. Világos?

– I-igen. – A kapitány megköszörülte a torkát. – Teljesítem a kötelességem.

– Helyes! – nevetett fel megnyugtatóan Macro. – Egyelőre menjünk tovább, amilyen gyorsan csak tudunk.

Androcus odament az embereihez, akik a korlát mellett állva fürkészték a déli partot, és halkan megparancsolta, hogy engedjék le az egyik vitorlát. Néhány perccel később bőr surrogása hallatszott, majd halk puffanás, ahogy a szél belekapott a vitorlába, és a hullámok élénkebben kezdtek csobogni a hajó két oldalán. Macro hol jobbra, hol balra nézve látta, hogy gyorsabban haladnak. Az égen súlyos felhők közeledtek kelet felől, s az alattuk húzódó sötét sáv esőt vagy havat jelzett. Ha melléjük áll a szerencse, az időjárás megnehezíti a kalózok dolgát. Másfelől, töprengett Macro, lehet, hogy épp az eső vagy a hó leple alatt tudják majd észrevétlenül megközelíteni őket. Erre való tekintettel úgy döntött, jobb lesz most beszélni a legénységgel, amíg van idejük tisztán gondolkodni.

– Fiúk – szólította meg a tengerészeket épp csak olyan hangosan, hogy hallják –, hadd mondjak valamit. Azok a kalózok azt fogják hinni, hogy a Delfin csak egy szokványos teherhajó, amelynek könnyen le tudják gyűrni a legénységét. Arra számítanak, hogy a félelem megbénít minket. A félelem lenne a legjobb fegyverük ellenünk. Ezért meg kell mutatnunk, hogy nem félünk. Ha megtámadnak minket, azt akarom, hogy olyan vérszomjas fogadtatásban részesítsétek őket, amilyenben csak tudjátok. És nem várjuk meg, hogy feljussanak a fedélzetre. Keressetek valamit, amit hozzájuk vághattok, amint közel érnek. Ha pedig megpróbálnak felmászni, a korlátnál várjuk és fejbe vágjuk őket, mielőtt megvethetnék a lábukat. Ha úgy éreznétek, meg kell futamodnotok, jusson eszetekbe, hogy nincs hova menni. Úgyhogy vagy elkergetjük őket, vagy harc közben esünk el, rendben?

Elhallgatott és végignézett az előtte álló sötét alakokon. A hajósinas a kormányevezőnél maradt. Macro felidézte magában, amit a legénységről megtudott a Gallia óta megtett rövid út alatt. A kapitányon kívül ott volt az első tiszt, Hydrax, egy nagydarab, kedélyes fickó, aki tapasztalt tengerésznek tűnt. Ő egy baltát dugott széles bőröve alá. Mellette állt a két másik tengerész, Barco és Lemulus, akik mindeddig barátságosan viselkedtek az utasokkal. Barco egy rövid kampót szorongatott, a társa pedig kötélfeszítő szeget. A kapitány Macro tartalék kardjának a markolatán tartotta a kezét. Macro csak ekkor jött rá, hogy a hajósinas nevét nem tudja. A tizenkét-tizenhárom éves kölyök egész úton nem szólt egy szót sem, a társai pedig csak „fiúnak” szólították, amikor hozzá beszéltek.

– Hé, kölyök! – kiáltott oda neki Macro. – Neked milyen fegyvered van?

A tatban álló árnyék az oldalához nyúlt a szabad kezével. Tompa csikorgás hallatszott, és a fiú felemelte a karját, felfedve egy tőr alig kivehető alakját.

– Helyes – bólintott Macro. – Akkor mindenki tudja a dolgát.

– Mi lesz a feleségeddel? – kérdezte Androcus.

– Megetetem velük a golyóikat – dorombolta Petronella fenyegetően, és Macro elégedetten hallotta, hogy a férfiak felnevetnek. Készen állnak a harcra, amennyire csak egy maroknyi civil készen állhat, döntötte el.

Valami végigsimított a homlokát, és amikor felnézett, apró, kavargó pelyheket látott előbukkanni a sötétségből. Hó lett tehát, nem eső. Az első kis pelyheket hamarosan nagy, súlyos pihék követték, amelyek megmaradtak a fedélzeten és az őrködők köpenyén. A Delfint hamarosan vékony fehér lepel borította be. Macrónak be kellett árnyékolnia a szemét, ahogy hunyorogva nézte a folyót a hófúvásban.

– Látsz valamit? – kérdezte Petronella.

– Nem sokat, de legalább a kalózok sem láthatnak.

A havazás elcsendesítette a hangokat a hajó körül. A kavargó pelyhek mindkét oldalon függönyt vontak a part elé a sötét víz fölött. Macro a viszonyítási pontok híján úgy érezte, mintha elvágták volna a hajót a világtól.

– Be kell vonnunk a vitorlát – mondta Androcus. – Vakon haladunk, húsz lépésre se látok el. Ha megfeneklünk, elveszíthetem az árbócot, ha pedig léket kapunk, az egész hajót meg a rakományt.

– Tartsd az irányt – felelte határozottan Macro. – Csak még egy kicsit. Csak amíg enyhül a havazás.

– Honnan tudod, hogy enyhülni fog? Túl veszélyes.

A kapitány odafordult az embereihez és már vett egy nagy levegőt, hogy elkiáltsa a parancsait, amikor a hóvihar hirtelen túljutott rajtuk. Kétoldalt ismét látni lehetett a Tamesis partjait. Leginkább a szerencsének köszönhetően a Delfin szinte pontosan a folyó közepén haladt, és nem fenyegette az a veszély, hogy megfeneklik. Előttük gyorsan távolodott a viharfelhők sötét sávja.

Aztán a tünedező havazásból felbukkant a kalózok csónakjának sötét alakja. A legénysége teljes erővel húzta az evezőket, miközben vezérük arra biztatta őket, hogy érjék utol a prédájukat.

MÁSODIK FEJEZET

– Jönnek! – kiáltott fel Macro, és a teherhajó legénysége arra fordult, amerre mutatott. Már most tisztán látszott, hogy nem menekülhetnek el, a csónak egyenesen az orr felé tartott.

Macro leeresztette a karját és körbenézett a többieken. A fedélzetet beborító hó derengésében tisztán látta az arcukat, a csarnakzat kötelei fehér vonalakként ragyogtak az éjszakai égbolt előtt. Elégedetten nyugtázta, hogy Androcus és az emberei már nem tűnnek olyan rémültnek. Komor arckifejezésükről azt lehetett leolvasni, beletörődtek abba, hogy nem kerülhetik el a harcot. Velük ellentétben Petronella arca halálos volt. A fejét enyhén előrehajtotta, sötétbarna szeme szinte izzott, ahogy összeszorította az állkapcsát.

– Ez az én feleségem! – mosolyodott el Macro. – Lásd el azoknak a szemeteknek a baját, hogy egy életre megemlegessék!

– Nem fognak addig élni, hogy emlegessék! – horkant fel megvetően Petronella.

Macro bólintott és visszafordult a kalózok felé. A csónak egy kicsit megelőzte őket, de nem próbáltak a teherhajó felé fordulni.

– Szinte egyenlőek az esélyek – mondta higgadtan, hogy megnyugtassa a tengerészeket. – És fel kell mászniuk, hogy hozzánk férjenek. Mi vagyunk előnyösebb helyzetben. Csak annyi a dolgunk, hogy megőrizzük a hidegvérünket és megakadályozzuk, hogy feljussanak a fedélzetre. Ha megölünk vagy megsebesítünk egyet-kettőt, megrémülnek és megfutamodnak. Velem vagytok, fiúk?

Androcus és a legénysége bizonytalanul bólintott.

Macro a levegőbe döfött a kardjával.

– Akkor mutassuk meg nekik, hogy van mitől félniük!

Vett egy nagy levegőt, majd elbődült:

– A Delfinért!

A csatakiáltás azonban nem hozta tűzbe a tengerészeket, sőt néhányan szemmel láthatóan összerezzentek. Macro ökölbe szorította a bal kezét és feléjük intett:

– Gyerünk már, halljam! Delfin! Delfin!

Az emberek eleinte tétován csatlakoztak, majd elkapta őket a hév, és egyre hangosabban kiáltozva rázták a fegyvereiket a kalózok felé. A csónakban ülők feléjük fordultak, de aztán a vezérük ráüvöltött az evezősökre, mire azok újra nekiveselkedtek és a csónak még jobban megelőzte a teherhajót.

Macro előrement az orrba, hogy szemmel tartsa őket.

– Bármelyik pillanatban felénk fordulhatnak.

És valóban, a csónak beállt eléjük és azonos sebességre lassított.

– Mire várnak? – kérdezte Androcus.

Macro összeráncolt homlokkal nézett előre.

– Nem tudom. Hacsak…

Fellépett az orrban lévő kis emelvényre, és egy kötélbe kapaszkodva körülnézett. Feszülten fülelt, hogy hall-e valamit a kötélzet halk nyikorgásán és az előttük haladó csónak evezőcsapásain kívül. Aztán kiáltást hallott balról, a sötétségből, és miközben a kalózok felől felharsant a válasz, a déli part felé nézett és görcsbe rándult a gyomra. Hirtelen világossá vált előtte a kalózok terve. Az első csónak kivárja, amíg a most érkező a helyére ér, és két oldalról fogják megtámadni a teherhajót. Macro úgy tervezte, ő áll a harc élére, de most meg kellett osztania maroknyi haderejét és Adrocusra bíznia a felét. És nem volt biztos benne, hogy a kapitány elég bátor a harchoz.

– Figyelj rám, Androcus – kezdte higgadtan. – Két embereddel állj a bal oldalra. Én a feleségemmel és Hydraxszal a jobb oldalon leszek.

– És a fiú?

Macro rápillantott a kormányevező rúdját tartó vékony alakra.

– Mondd meg neki, hogy maradjon ott, ahol van, és tartsa az irányt. Nem sok hasznát vennénk a harcban. Mindenesetre adj neki egy kést. Szüksége lehet rá.

– Ha te mondod – felelte mogorván Androcus.

Macro megragadta a karját.

– Ne feledd, ez élet-halál harc lesz. Vagy visszaverjük őket, vagy mindenkit megölnek. Nincs több lehetőség. Nem fognak tanúkat hagyni maguk után.

A kapitány bólintott. Macro elengedte, és a férfi hátrament a tatba.

– Szerinted számíthatunk rá? – kérdezte Petronella halkan.

– Van más választásunk? – mosolyodott el kényszeredetten Macro. – Te készen állsz?

– Ühüm.

A két csoport elfoglalta a helyét a fedélzet két oldalán és felkészült a harcra, miközben a második csónak közeledtét figyelte a vízen. A kalózok váltottak néhány kurta kiáltást, aztán mindkét csónak a Delfin felé fordult és sebesen elindult folyásirányban, két oldalról közrefogva a teherhajót. Macro kivonta a kardját és megmozgatta a markolaton az ujjait, hogy biztos legyen benne, nem gémberedtek el túlságosan a hidegben.

Ahogy az első csónak közelebb ért, meglátta, hogy az evezősök között felegyenesedik egy alak és célzásra emeli az íját. A következő pillanatban nyílvessző suhant el a feje fölött, és Hydrax riadtan behúzta a nyakát. A kalózoknak már csak egy lövésre maradt idejük, és ez alkalommal a vashegy éles csattanással a fedélzetbe fúródott Macro lába előtt. Aztán a csónak elkanyarodott az orr előtt és a hajó oldala mellett siklott tovább. A korlát fölött átrepült egy sötét kampó, leesett a fedélzetre, majd azonnal siklani kezdett és beakadt a deszkákba, a hajóhoz kötve a csónakot.

Macro felemelte a kardját és lecsapott a korláton megfeszülő vékony kötélre, ám az az utolsó pillanatban arrébb csúszott és a pengéje a fába mélyedt. Miközben kiszabadította, az első kalózt két társa fellendítette a fedélzetre. A fickó vékony volt és fürge, azonnal megtalálta az egyensúlyát, az egyik kezében rövid nyelű bárddal, a másikban tőrrel. A hajó túloldaláról tompa puffanás hallatszott, ahogy a másik csónak mellé zárkózott, és a kalózok vérszomjasan felüvöltöttek, de Macro nem nézhetett oda, miközben lerohanta a Delfin fedélzetére lépő első ellenséget. A kalóz küzdőállásba ereszkedve hátralendítette a bárdját, azonban Macro hamarabb odaért, mint ahogy lesújthatott volna. Könnyedén félresöpörte a tőrt, aztán a bal vállával felütötte a kalóz állát, amitől a jóval könnyebb fickó hanyatt zuhant a fedélzeten. Még lélegzethez sem jutott, Macro már ott állt fölötte és beledöfte rövid kardját a torkába. Megforgatta, majd kirántotta és sarkon fordult, hogy szembenézzen a következő kalózzal.

A második támadó Macro és Petronella között ugrott át a korlátom, a harmadik pedig Hydrax mögött mászott fel. Macro feléjük fordult, csakhogy amikor előre akart lépni, valaki megmarkolta a bokáját. A kalóz, akivel az előbb végzett, a fedélzeten vonaglott, borzalmasan hörögve, miközben a vér lüktetve fröcskölt a nyaksebéből a hófödte deszkákra. A bárdját elejtette, viszont a másik kezében még ott volt a tőre, és most Macro lábszára felé döfött vele. A penge hegye magasan ért célba, átszakította a nadrágjának a szegését és apró sebet ejtett a bőrén. A centurio a másik lábával erősen belerúgott a fickó fejébe. Két rúgás kellett, hogy a sebesült kalóz elengedje a bokáját és Macro Petronella segítségére siethessen. A felesége vicsorogva kapaszkodott egy alacsonyabb férfiba és a tarkóját csapkodta egy kötélfogó szeggel. Aztán lefejelte a kalózt és beleharapott az arcába. A fickó döbbenten felkiáltott és hátrahúzta a bárdot markoló öklét, hogy az asszony arcába üssön.

– El a kezekkel a feleségemtől! – bődült fel Macro. Megmarkolta a kalóz csuklóját és olyan erővel csavart rajta egyet, hogy a bárd feje nekicsapódott a hátának. Aztán oldalról felfelé a férfi bordái közé döfött, majd nekilökte a korlátnak, Petronella pedig megtaszította és a kalóz egy csobbanással a folyóba zuhant.

Pillanatnyi idejük sem maradt a diadal kiélvezésére. Macro látta, hogy Hydrax térdre rogy egy szögekkel kivert bunkó csapásától. Ugyanabban a pillanatban a kalóz érzékelte a hátulról közeledő veszélyt és hátrapillantott a válla fölött, ahogy Macro Petronella mellett ellépve rárontott. A fickó megpördült, meglendítette a bunkóját, és félreütötte Macro védekezésre emelt kardját. A fegyver kicsúszott a római elgémberedett ujjai közül és két lépéssel arrébb csörögve a fedélzetre hullott. A kalóz diadalmasan elvigyorodott és felkészült az újabb csapásra, aztán az arca fájdalmasan eltorzult, amikor Hydrax kötélfogó szege oldalról a térdének csapódott. A csont hangos reccsenéssel tört el. Miközben a támadó oldalra dőlt, Macro előreszökkent és jobb öklével lesújtott az állkapcsára. A kalóz feje hátracsapódott, aztán ernyedten rádőlt Hydraxra.

– Macro! Segíts!

Macro hátranézett és azt látta, hogy egy újabb támadó hátulról belemarkolt Petronella hajába és maga felé rántotta a nőt. Az asszony próbált kiszabadulni, ám a kalóz szorosan fogta. Macro felkapta a fedélzetről a bunkót, kilépett oldalra és lecsapott a fickó könyökére. Az ütés elég volt ahhoz, hogy a kalóz elengedje Petronellát, aki azonnal sarkon fordult és vérszomjasan visítva két kézzel megragadta a férfi torkát. A kalóz rámarkolt a csuklóira, miközben igyekezett megőrizni az egyensúlyát. Petronella odaszorította a korláthoz, majd hátrarántotta a jobb kezét, ökölbe szorította és orrba vágta. Ugyanakkor a baljával is elengedte a torkát és meglökte a vállát. A kalóz átbucskázott a korláton és lezuhant a csónakba, ahol nyögve fekve maradt.

A még a csónakban lévő három kalóz óvatosan felnézett, mérlegelve az esélyeiket. Látva a tétovázásukat, Macro eldobta a bunkót, felkapta az első támadó bárdját és lecsapott a hajó korlátján feszülő kötélre. A kenderfonat a harmadik csapásra elengedett, a csónak eltávolodott a Delfin mellől és lassan a teherhajó mögé sodródott.

Macro hevesen zihálva Androcus és az egyik tengerésze felé fordult, akik a másik csónakból érkező támadókkal küzdöttek. A tengerész mozdulatlanul feküdt a fedélzeten. A kapitány a hátát az árbócnak vetve harcolt két kalózzal, akik kardokkal voltak felfegyverkezve. Miközben Macro a segítségére indult, az egyik támadó kilépett oldalra és Androcus felé döfött. A kapitány nem vette észre a cselt, félig felé fordult, mire a másik kalóz előreszökkent és az oldalába mélyesztette a kardját. Androcus kétrét görnyedve térdre rogyott, elejtette a kardját, a kalózok pedig mellé léptek, hogy végezzenek vele.

Macro felemelte és a legközelebbi kalóz felé hajította a bárdot. A fegyver éle a két lapockája között találta el a férfit. Bár a köpenye felfogta a becsapódás egy részét, az ütéstől elállt a lélegzete és nagyot nyögve a társa elé tántorodott. Macro felkapta a kapitány kardját és teljes erőből meglökte a kalózt, hogy biztosan nekiütközzön a másiknak. Előrelépett, lesújtott a fickó védtelen fejére, akinek a koponyája halk, nedves reccsenéssel engedett. A kalóz karjai rángani kezdtek és egész testében hevesen remegve térdre rogyott. Macro félrelökte és odaállt a másik elé, aki a centuriót méregetve óvatosan hátrált egy lépést.

– Mi a baj? – mordult fel Macro. – Nem szereted a tisztességes harcot, mi?

Az éjszaka hirtelen fényárba borult, mintha villám csapott volna a hajóba, és Macro csak egy nagy, vakító fehérséget látott. Még hallotta, ahogy Petronella a nevét kiáltja, aztán valami a testének csapódott és feldöntötte. Ahogy a fény elhalványult, megérezte a hideg havat az arcán, és rájött, hogy nem kap levegőt. A szeme sarkából sötét alakokat látott, utána egy másik, kisebb alak ugrott be elmosódott látóterébe. Fém csörrent, valaki felnyögött, aztán egy test zuhant Macro lábára. Forró, ziháló lehelet csapta meg a karját, ahogy a kalóz levegő után kapkodott, néhány szívdobbanásnyi idő után rándult egy utolsót, és nem mozdult.

– Macro…

Valaki elfordította és az ölébe húzta a fejét, és Macro meglátta a fölé hajló Petronellát. Éppen csak ki tudta venni az arcát az immár felhőtlen égen ragyogó csillagok háttere előtt. Minden lélegzetvétel fájdalmat okozott, és amikor megszólalt, csak rekedt suttogásra futotta az erejéből:

– Végezzetek velük…

Petronella mögött két alakot látott: az egyik a fedélzeten feküdt, a karjával védve a fejét, a másik, egy kisebb, bárddal csapkodta a testét. Az asszony fél kézzel Macro fejét tartva, egy bunkót ütésre emelve körülnézett, majd letette a fegyvert.

– Vége. Feladták.

Macro szédülve próbálta felfogni a helyzetet. Hányinger tört rá, de sikerült legyűrnie.

– Hadd segítsek! – mondta Petronella. Lehúzta a holttestet Macro lábáról, aztán benyúlt a férje hónalja alá, és halkan káromkodva talpra állította és megtartotta. Macro megkapaszkodott a hajókorlátban és a folyóra kinézve látta, hogy a két csónak a déli part felé tart az életben maradt kalózokkal az evezőknél. Aztán megfordult és körbenézett a fedélzeten.

Hydrax a kormányállás szélén ült a fejét tapogatva. Barco mozdulatlanul hevert, a koponyáját majdnem teljesen kettéhasította egy bárd. Lemulus annak a kalóznak a holtteste fölött állt, akit megölt. Androcus ziháló mellkassal, az egyik kezét az oldalán lévő sebre szorítva ült az árbóc előtt. A fiú a korlát előtt guggolt, előre-hátra hintázva, jobb kezét a másik karján lévő vágásra szorítva. Összesen öt kalóz hevert a fedélzeten, ketten még nyöszörögtek. A többi mozdulatlanul feküdt. Macrónak ekkor jutott eszébe a kis alak, aki rávetette magát a kalózra, amikor az épp végezni akart vele. Megköszörülte a torkát, lehajolt és megveregette a fiú vállát.

– Köszönöm, fiatal barátom. Az adósod vagyok.

A fiú felnézett, félénken elmosolyodott, aztán elfintorodott és lenézett a karjára.

– Hadd nézzem csak – mondta Macro. Elhúzta a fiú kezét a sebről, mire azonnal vér lövellt ki a karjára és csöpögött le a fedélzet összetaposott havára. A seb körülbelül ujjnyi hosszú lehetett, bár nem tűnt mélynek. Macro visszatette rá a fiú kezét. – Tartsd így. Rohadtul csíp, igaz? De meg fog gyógyulni. Bízz bennem.

Petronella levette és a tőrével csíkokra vágta az egyik halott kalóz köpenyét. Az egyikkel bekötözte a fiú karját, aztán odalépett Androcushoz.

– Hadd nézzem. Vedd le az öved és húzd fel a tunikád.

Amikor a férfi tétovázott, csettintett a nyelvével.

– Valaki más előtt szégyellősködj, kapitány. Láttam már mindent.

Androcus engedelmeskedett, Petronella pedig közelebb hajolva szemügyre vette a sebet. A kalóz kardjának a hegye a bordák alatt hatolt be és a kapitány hátán bukkant ki.

– Ronda – morogta a nő.

– Meg fogok halni?

– Mind meghalunk. De nem hiszem, hogy te ma fogsz. Hacsak el nem fertőződik a seb. Hadd kötözzem be és állítsam el a vérzést. Londiniumban majd rendesen ellát egy felcser. Egyelőre szorítsd össze a fogad.

Az egyik csíkot szorosan feltekerte és rászorította a bemeneti sebre. A kapitány fogcsikorgatva felszisszent.

– Szorítsd oda! – parancsolta Petronella, majd levágott egy hosszabb csíkot a köpenyből és átkötötte vele a kapitány törzsét. Amikor végzett, Androcus lehúzta a tunikáját, az asszony pedig tovább ment Hydraxhoz.

– Elképesztő nő a feleséged, centurio – mondta elismerően Androcus. – Úgy harcol, mint egy démon, és a sebekhez is ért. Van még belőle ott, ahonnan jössz?

– Kizárt. Millióból egy akad, és ő az enyém. – Macro futólag elvigyorodott, majd a hajósinas felé intett. – Mi a neve a kölyöknek?

– Nincs neve. Gesoriacumban találtam, a kikötőben. Éhezett. Befogadtam. Nem akart beszélni, aztán rájöttem, hogy nem is tud. Kivágták a nyelvét. Ha felemeled oldalt a haját, látni fogod, hogy levágták a fülét. Rabszolga volt. Lehet, hogy megszökött, vagy csak elkergette a gazdája. Tőle persze nem tudtam meg, mi történt. Miután kicsit felhizlaltam, el tudta látni a hajón adódó könnyebb munkákat, és a kormányhoz is oda lehet állítani, amikor csendes vizeken haladunk. Másra nem nagyon jó.

– Hát, megmentette az életemet.

– Láttam. Nem hittem volna, hogy képes rá – töprengett fennhangon Androcus. – Bátor kölyök.

A szél hirtelen irányt váltott és belekapott a vitorlába. Androcus elindult a kormányevező felé, de két lépés után megtorpant és nyögve a sebére tette a kezét.

– Ülje le! – parancsolta Macro és odafordult az első tiszthez. – Hydrax, vedd át a parancsnokságot. Folytassuk az utat, mielőtt azok a kalózok összeszedik a bátorságukat még egy támadáshoz.

Hydrax a kapitányára nézett, aki helyeslően felnyögött, majd lehuppant a fedélzetre és lehajtotta a fejét, ahogy újra rátört a fájdalom. Az első tiszt a hajósinas felé fordult.

– Oda tudsz állni a kormányhoz, kölyök?

A fiú felpillantott és bólintott, majd feltápászkodott és sérült karját a mellkasához szorítva hátrament a tatba. A másik kezével megfogta az evezőt és bólintott, hogy készen áll. Lemulus még mindig nem tért magához az öldöklés okozta döbbenetből, így Hydrax kénytelen volt határozottan megrázni, hogy visszazökkenjen a jelenbe és megmarkolja a vitorlafeszítő köteleket.

– Én tudok valamit csinálni? – kérdezte Macro.

– Jobb lesz, ha igyekeztek nem láb alatt lenni a feleségeddel. Nem ez a legalkalmasabb idő arra, hogy hajózni tanítsunk szárazföldi patkányokat. – Hydrax elhallgatott és bocsánatkérően fejet hajtott. – Úgy értem, épp eleget tettetek, uram. Nélkületek halottak lennénk.

– Az már igaz! – nevetett fel szívből Macro.

Hátraterelte Petronellát, és hagyta, hogy az asszony bekötözze a lábsebét. Amikor végzett, felállt és szemügyre vette a férjét a csillagok sápadt fényében.

– A fejed hogy van?

– Csak egy kis ütés, semmiség.

– Nekem többnek tűnt annál. Hadd nézzem csak!

Mielőtt Macro válaszolhatott volna, Petronella óvatosan végigtapogatta a fejbőrét. Amikor odaért egy összetapadt hajcsomóhoz és megérezte a kezén a szivárgó vért, megdermedt.

Macro felnyögött.

– Finoman! Nem sonkát kötözöl, hanem sebet.

– Szegény kicsikém! – vágott vissza gúnyosan az asszony. Levágott még egy csíkot a köntösből és Macro feje köré tekerte. – Tessék. A vérzést legalább segít elállítani. Majd világosban megnézem alaposan is.

Körülnézett a sötétségben, hunyorogva fürkészte a partot, majd halkan megkérdezte:

– Szerinted visszajönnek?

– Kétlem. Keményebb ellenállásba ütköztek, mint amihez szokva vannak. Most valószínűleg a sebeiket nyalogatják és a halottaikat gyászolják. Legközelebb könnyebb prédát keresnek. De ha már a halottakról beszélünk…

Macro megkereste a kardját, elvágta a két, életben maradt kalóz torkát és belökte a holttesteket a folyóba, a többivel együtt. Fázósan összedörzsölte a két kezét, hogy életet leheljen átfagyott ujjaiba, és éberen figyelte a vizet a hajó körül, miközben a Delfin tovább siklott a Tamesisen Londinium felé.

Körülbelül egy óra múlva újabb felhők érkeztek kelet felől és friss hó hullott a vérfoltokra és a kétségbeesett küzdelem többi nyomára. Szerencsére a hófehér lepel a kettéhasított fejű Barco holttestét is betakarta.

Ahogy felderengett a hajnal a téli táj fölött, könnyebbé vált a navigálás is. A kalózoknak nyomát sem látták, felbukkant viszont maroknyi másik teherhajó, mindkét irányban.

– Ennyit a békés öregkorról – morogta maga elé Macro.

HARMADIK FEJEZET

Londinium az a fajta határvidéki város volt, amelynek hamarabb érezte az ember a szagát, mint ahogy meglátta. A csatornák és a cserzőműhelyek, a rothadó növényzet és az állati ürülék bűze úgy szivárgott le a Tamesis mentén, mintha a víz vitte volna magával, és a folyó eredendően iszapos színe szerencsésen elfedte a csatornákból belefolyó barna szenny sávjait.

Androcus előremutatott a füstoszlopokkal áttört zsíros ködre, amely szinte bemocskolta a látóhatáron a tisztakék eget. A szürke massza élesen elütött a Tamesis sötét vizének két oldalán elterülő, csillogó fehér hótakarótól. A Delfin kapitánya felváltotta a kormányevezőnél a fiút, aki most néhány tartalék köpeny alá kuporodva mélyen aludt.

– Még két kanyar, és ott vagyunk. Soha nem örültem még ennyire kikötőnek egy út végén – tette hozzá Androcus mély átéléssel.

Amint világosodni kezdett, Petronella alaposabban is megnézte a túlélők sebeit, és friss kötéseket tett rájuk. Hydrax keresztbe tett lábbal ült a fedélzeten, épp Barco holttestét varrta bele két, a kalózoktól zsákmányolt köpenybe. A vastag vitorlavarró tűbe fűzött erős zsineget minden öltésnél szorosra húzta, és a gyapjúszövet teljesen rásimult a halottra. Lemulus közben összegyűjtötte egy kosárba elesett társuk szerény holmiját, hogy majd átadják a családjának, amikor visszatérnek Gesoriacumba.

– Mit fogtok csinálni a testtel? – kérdezte Macro.

– Van Londinium mellett egy alacsony domb, ott szokták elhamvasztani a halottakat. A hamvakat visszavisszük magunkkal Galliába. De előbb szükségem lesz két emberre. Egyre Barco helyett, egyre pedig, hogy nekem segítsen, amíg meg nem gyógyulok.

– És a fiú? – kérdezte Petronella. – Az ő sebének is be kell gyógyulnia. Egy kézzel nem sok mindent tud csinálni.

Androcus bólintott, elgondolkodott egy pillanatra, aztán vállat vont.

– Lehet, hogy ideje megszabadulnom tőle. Nem engedhetem meg magamnak, hogy etessem, ha nem tud dolgozni.

– Szerintem megengedhetnéd magadnak – mondta Macro halkan. – Abból, amit az útért fizettünk, és akkor a rakományról még nem is beszéltünk.

– Jól van, megengedhetném, de nem fogom megtartani, ha nem képes rendesen dolgozni. Üzletember vagyok, nem szórom a pénzt, centurio. – A kapitány cinikusan elmosolyodott. – A tied lehet, ha annyira aggódsz érte.

Macro nem az a fajta ember volt, aki szerette a játszadozást, és azonnal eldöntötte, hogy a szaván fogja a fickót.

– Jól van, akkor magunkkal visszük.

– Tényleg? – vonta fel a szemöldökét Petronella.

Macro vetett rá egy gyors, figyelmeztető pillantást, miközben a kapitány igyekezett úrrá lenni a meglepődésén. Androcus nyelt egy nagyot, majd kihúzta magát, de rögtön el is fintorodott, mert fájdalom hasított a sebébe. Fogcsikorgatva felszisszent.

– Persze amikor azt mondom, hogy a „tied lehet”, úgy értem, hogy a megfelelő árért. Végül is fiatal, még sok jó év áll előtte. Kicsit felhizlalod, aztán megmozgatod, és erős, szívós fickó lesz belőle. Jó befektetés, mondhatni.

– De hát épp az előbb akartad elküldeni.

– Csak egy szófordulat volt. – Androcus erőltetetten elmosolyodott. – Ugyan már, centurio, nem gondolhatod komolyan, hogy csak úgy elküldöm. Bizonyos szempontból már-már családtag.

– Na, annak a családnak se szeretnék a tagja lenni! – horkant fel Petronella.

– Én sem – szögezte le Macro határozottan. – Szerintem szívességet tennénk a kapitánynak, ha magunkhoz vennénk a fiút.

– Álljunk meg egy szóra! – tiltakozott Androcus. – Ő a hajósinas, és ez azt jelenti, hogy csak én dönthetem el, mi lesz vele, ahogy a legénységem többi tagjával is.

– Mennyi? – vágott a szavába Macro.

A kapitány ravaszul összehúzta a szemét. Az utasa nemrég szerelt le, ami azt jelentette, hogy sok pénzt kapott a hadseregtől.

– Figyelembe véve a fiúban rejlő lehetőségeket, jó árat kapnék érte a piacon. Szóval kétszáz denarius.

– Lószart. Ha nincs nyelve, akkor csak kétkezi munkára alkalmas. Ötvenért megszabadítalak tőle.

– Ötvenért? – csapott a mellkasára színpadiasan Androcus. – Ez…

– Ez minden, amit kaphatsz tőlem. Az utolsó ajánlatom.

– Ötven? – harapta be az alsó ajkát Androcus. – De a császári pénzverdéből. Nem a Galliában kerengő megnyirbált érmékből.

– A császári pénzverdéből – bólintott rá Macro. – Megegyeztünk?

A kapitány úgy tett, mintha vonakodna, aztán a tenyerébe köpött és kinyújtotta a kezét.

– Rendben. De én mondom, kifosztasz.

Macro kivette a pénzt a poggyásza között lévő lezárt ládikából és odaadta Androcusnak. A kapitány gondosan megszámolta az érméket, majd betette a nyakában lógó bőrerszénybe.

– A fiú a tied. Örülök, hogy megszabadulok tőle.

Macrót bizonytalanság töltötte el a gyors üzlet kapcsán. Nem írtak szerződést, semmi sem bizonyította, hogy a fiú törvényesen került egyik gazdától a másikhoz. Abban sem volt biztos, hogy ez az egész így törvényes volt. A fiú maga néhány lépésnyire feküdt az oldalán, felhúzott térddel, egyik karjával a feje alatt, és mélyen aludt, mit sem sejtve arról, hogy az élete új irányt vett. Macro kíváncsi volt, hogyan fogadja a hírt.

Miközben Androcus visszatért a hajó irányításához, a centurio csípőre tett kézzel megállt a fiú fölött. Petronella odalépett mellé és átkarolta a derekát.

– Hát ez váratlan volt, Macro centurio. Esküszöm, akármeddig élek, mindig lesznek újabb meglepetéseid a számomra. – Szembefordult a férjével, megölelte és nyomott egy gyors csókot borostás arcára. – Miért tetted?

– Átkozott legyek, ha tudom.

– Valóban? Szerintem meg ahhoz lehet valami köze, hogy a kölyök megmentette az életedet tegnap éjjel.

– Lehet – vont vállat Macro. – Lehet, hogy elpuhultam. Akárhogy is, mostantól még egy szájat kell etetnünk. De biztos vagyok benne, hogy anyám fogadójában akad neki munka, ha meggyógyul a karja.

– Bizonyára. – Petronella együttérzően a fiúra pillantott, majd leguggolt mellé és gyengéden megsimogatta a haját. A kölyök felnyögött, átfordult a másik oldalára és elégedetten felsóhajtott. Az asszony szeretetteljesen elmosolyodott.

– Ne zárd túlságosan a szívedbe – figyelmeztette Macro. – Befektetésnek vettem. Azt csináljuk, amit Androcus mondott. Feltápláljuk és keményen dolgoztatjuk, és haszonnal továbbadjuk, mihelyt eljön az ideje.

Petronella sokat tudóan nézett a férjére, amitől az feszengeni kezdett. Macro büszke volt arra, hogy kemény és érzelmektől mentes. Ám akik igazán ismerték, azok tudták, hogy melegszívű, és bosszantotta, hogy ennyire átlátszó. De hát katona volt, nem pedig politikus, vagy ami még rosszabb, ügyvéd. Nem volt ideje mesterkéltségre, és veleszületett nyers őszintesége miatt nem tudott huzamosabb ideig színlelni.

– Hm… – Elindult az orr felé, és amikor a hajó besiklott a Londinium előtti utolsó kanyarulatba, a fokozatosan feltáruló, szélesen elterülő kikötőre szegezte a tekintetét. Közvetlenül a folyó utolsó hajózható szakasza után hosszú gerendahidat építettek, a déli part egyik kiszögellésétől kiindulva. Azon túl csak csónakok tudtak továbbmenni. A famóló mellett több tucat kisebb-nagyobb hajó állt kikötve, pár pedig lehorgonyozva várt a sorára. A széles mólón túl álltak a raktárak, ahová az érkező árukat kirakodták és ahol levámolták őket. Vagyonokat lehetett keresni a gazdagabb bennszülött törzsek étvágyának kielégítésével, amelyek csillapíthatatlanul vágytak a Birodalom fejlettebb provinciáiból származó borra és egyéb fényűzési cikkekre. A raktárakban helyezték el azokat a rabszolgákat, kutyákat, prémeket, arany- és ezüstcsecsebecséket, gabonaféléket és érceket is, amelyek arra vártak, hogy elszállítsák őket.

A raktárak és a mögöttük sorakozó házak tetejét vastag hóréteg födte, és a folyópart mellé zsúfolódott lakóépületek, műhelyek és boltok között nehezen lehetett felfedezni bármilyen rendezett utcaképet. Északon, amerre a terep emelkedett, szerény basilicának tűnő, nagyobb építmény állt, azon túl pedig, egy másik emelkedőn egy erőd fala, amely mögül magas épület felső szintjei látszottak ki – talán a helyőrség parancsnokának a háza lehetett. Ha ez ugyanaz az épület volt, amelyre Macro emlékezett, akkor az eltelt évek során jelentősen kibővítették. Londinium nagyon megváltozott, már nem az a kis település volt, amelyet hét évvel azelőtt látott. Abban sem volt biztos, hogy oda fog találni az anyja fogadójához.

Miközben a dagály utolsó hullámai tovább vitték a Delfint, Androcus a rakpart közelebbi vége felé fordította a hajót, ahol egy kis térséget deszkákkal fedtek le a parton.

– Centurio! – kiáltott oda Macrónak. – Itt kikötök, hogy kirakodhasd a csomagjaidat, utána pedig lehorgonyzok a folyón.

Macro rámeredt a kapitány által mutatott helyre. A deszkákat zöld alga lepte be és iszap meg egyéb mocsok borította.

– Inkább a rakparton szállnék ki.

– Akkor meg kell várnod, amíg bérlek egy helyet.

– És az meddig tart?

– Nehéz megmondani – vont vállat Androcus. – Órák… talán napok. Te döntesz.

Macro összenézett a feleségével. Petronella beletörődően bólintott.

– Jó lesz itt – mondta Macro.

A kapitány kiadta a parancsot Lemulusnak, hogy készüljön fel a vitorla leengedésére, amikor a hajó a part közelébe ér. Az utolsó pillanatban ügyesen szembefordult a sodrással, harsogva bevonatta a vitorlát, és a Delfin finoman nekikoccant a deszkák szélének, nem messze egy hordalékhalomtól. Lemulus leeresztette a vitorlát és a vitorlarudat a fedélzetre, majd felkapta az orrban heverő kötelet, átlendült a korlát fölött és a bokáig érő vízben kigázolt a deszkákkal borított részhez. Ráhurkolta a kötelet egy oszlopra, és visszadobta a másik végét a kapitánynak, aki pedig gyorsan rátekerte egy csapra.

– Segíts a pallóval! – szólt oda Macrónak.

Együttes erővel lecsúsztatták a súlyos pallót a deszkákra. A rakpartról már el is indult feléjük egy munkavezető a jegesre taposott hóban, és a szájához emelte a két kezét:

– Kértek hordárokat?

Amikor Macro bólintott, a fickó sarkon fordult és odaüvöltött néhány férfinak, akik a legközelebbi raktár falának támaszkodva próbáltak menedéket találni a hideg szél elől. Néhányan ellökték magukat a faltól és odasiettek a munkavezetőhöz, aki mosolyogva tovább ment a hajó felé.

– Caius Torbulo, szolgálatodra.

Ügyesen felkaptatott a pallón és leugrott a fedélzetre. Macro óvatosan szemügyre vette. Torbulo arcát himlőhelyek borították, a tunikája, a köpenye és a csizmája kopott volt, mégis elég megbízhatónak tűnt. Macro a csomagjaik felé bökött a hüvelykujjával.

– Négy láda, néhány zsák és bála.

Torbulo elnézett mellette.

– Nyolc emberem van. Egy út elég lesz. Hová szeretnél menni, uram? Ha most először jársz Londiniumban és szállást keresel, tudok néhány nem túl drága, de rendes helyet.

– Nem először járok itt, és tudom, hol akarok megszállni. A Kutya és Szarvas nevű fogadóban. Ismered?

– Hogy ismerem-e? – nevetett fel Torbulo. – Ugyan ki ne ismerné? Az egyike annak a kevés helynek, ahol nem vizezik a bort és a szajhák nem lopják el az erszényedet, amíg gyömöszkölöd őket.

Macrót büszkeség töltötte el a dicséret hallatán. Az anyja nyilvánvalóan sikeresen vezette a közös vállalkozásukat.

– A fogadós asszonnyal viszont vigyázz. Portia kemény, mint egy pár régi csizma. Ne haragítsd magadra, mert megjárhatod.

– El tudom képzelni – vágott a szavába gyorsan Macro, mert nem akarta, hogy a fickó részletesen bemutassa az anyját Petronella előtt, mielőtt a felesége saját maga kialakíthatná a véleményét róla. – Lássunk neki. A lehető leghamarabb szeretnénk meleg helyre kerülni a feleségemmel.

Miközben a hordárokra vártak, Torbulo végigmérte az ügyfeleit.

– Katona vagy, igaz, uram? Legalábbis annak látszol.

– Az voltam – húzta ki magát Macro. – Lucius Cornelius Macro centurio, a Praetorianus Gárdából.

Torbulo elismerően felvonta a szemöldökét, aztán résnyire összehúzta a szemét, és Macro hirtelen dühös lett magára a hencegése miatt. A munkavezető nyilván épp most döntötte el, mennyivel fog többet kérni az előkelő vevőtől.

– A kötésből a fejeden arra következtetek, hogy nemrég hagytad a hátad mögött a harcmezőt, uram. – Torbulo körülnézett, észrevette a többiek kötéseit is, majd a lepelbe varrt holttestet a fedélzet másik végében. – Jupiter tökére, mi történt veletek?

– Tegnap éjjel kalózok támadtak ránk.

– Kalózok? – csettintett a nyelvével Torbulo. – Azok a rohadékok egyre több gondot okoznak. Nem is értem, miért nem tesz valamit a helytartó. Vagy ha ő nem, akkor az új procuratora. Az is csak a helyet foglalja. Már egy hónapja hivatalban van, de még lószart sem csinált. Már bocsánat, asszonyom – biccentett bocsánatkérően Petronella felé.

– Semmi baj. Hallottam már rosszabbat is – forgatta a szemét az asszony.

Torbulo ismét körülnézett, és meglátta a havon a vérfoltokat.

– Kemény harc lehetett.

– Az volt – bólintott Macro. – És ők húzták a rövidebbet. Az a banda legalább egy hónapig a sebeit fogja nyalogatni, mielőtt összeszedi a bátorságát, hogy újra próbálkozzon. De elég a fecsegésből. Rakodjunk ki, aztán vigyél el minket a Kutya és Szarvasba.

– Várj – szólt közbe Petronella. – Előbb egyezzünk meg az árban.

– Micsoda? – ráncolta a homlokát Macro. – Jól van, legyen. Mennyit kérsz?

– Ládánként és zsákonként egy-egy sestertius a napi ár.

Macro megrázta a fejét.

– Próbáld újra. Most nem egy zöldfülű fiatal arisztokratával beszélsz, aki beutazgatja a provinciákat.

Torbulo a rakpart felé bökött az állával.

– Nem úgy látom, hogy mások itt tolonganának a munkáért. A helyzet az, hogy a kikötő télen is elég munkát ad mindenkinek. Ha túl magasnak tartod az áraimat, akkor cipeld te magad a csomagjaidat, uram.

Petronella résnyire összehúzta a szemét és vett egy nagy levegőt. Macro elég jól ismerte a jeleket ahhoz, hogy tudja, tennie kell valamit, mielőtt a felesége a legkevésbé sem úrinőhöz illő szidalmak kíséretében elküldi a munkavezetőt.

– Rendben, legyen egy sestertius csomagonként, de akkor elvárom, hogy az embereid ne ejtsenek el semmit. Ha bármi kárt tesztek a holminkban, megfizeted. Világos?

– Igen, uram – mosolyodott el vidáman Torbulo. – Bízhatsz a legényeimben.

Miközben elfordult, hogy eligazítsa a palló végénél várakozó embereit, Petronella a könyökénél fogva odavezette Macrót az árbóchoz, majd a mutatóujjával a mellkasába bökött.

– Miért mentél bele? Átver minket. Ez pontosan a kétszerese a római áraknak, és ezt te is tudod.

– Nem Rómában vagyunk. A határvidéken így mennek a dolgok. Magasabbak az árak. Egyébként meg rohadtul fáj a fejem, fázok és fáradt vagyok. Több hónapja úton vagyunk, hol így, hol úgy, és most már nagyon szeretném, hogy vége legyen. – Felsóhajtott. – Úgyhogy kifizetjük, amit kér, csak legyünk már túl rajta.

Petronella beharapta az alsó ajkát. Macro attól tartott, hogy ellenkezni fog, de végül bólintott.

– Menjünk, keressük meg anyádat.

– Csak szépen sorjában. Előbb fel kell ébresztenünk a fiút.

Macro leguggolt a halkan horkoló legény mellé és gyengéden megrázta.

– Ébresztő, kölyök.

A fiú szeme felpattant és riadtan felült. Idegesen nézett a pallón felkapaszkodó idegenekre.

– Nyugalom, ezek nem kalózok. Legalábbis nem olyanok, mint az éjszakaiak.

A megjegyzés elhallatszott Torbulóig is, aki sértett arccal nézett feléjük.

Macro felsegítette a fiút és megfogta a vállát.

– Te most velünk jössz. A kapitány beleegyezett, hogy mi gondoskodjunk rólad, amíg meggyógyul a sebed.

A kölyök Androcusra pillantott, aki közönyösen rántott egyet a vállán, majd odafordult Lemulushoz, és ráparancsolt, hogy tekerjék fel a vitorlát. A fiú meglepettnek tűnt sorsa váratlan fordulata miatt, de megadóan fejet hajtott.

– Hol van a holmija? – kérdezte Macro a kapitányt.

– A holmija? – húzta fel az orrát Androcus. – Ott van rajta. Ez mindene.

Petronella kivett egy köpenyt az egyik ládájukból és ráterítette a fiú sovány vállára.

– Tessék, báránykám. Ez majd melegen tart.

– Az az én köpenyem! – tiltakozott Macro. – Nem adhatod csak úgy oda neki.

– A tied volt – mosolyodott el kedvesen Petronella. – A határvidéken másképp mennek a dolgok, nem igaz?

Kurtán elköszöntek Androcustól és a legénység életben maradt tagjaitól, majd óvatosan lemásztak a pallón a deszkákon várakozó Torbulóhoz és a hordárokhoz.

– Vigyázzatok, csúszik – figyelmeztette őket a munkavezető. – A rakparton jobb lesz.

• • •

Tizenöt évvel korábban Londinium csak egy kis kereskedelmi állomás volt egy gázló mellett, ahová a merészebb galliai kereskedők vitték el az áruikat, hogy a Római Birodalom termékeire kíváncsi bennszülöttekkel kereskedjenek. A hódítás után a sziget belseje felé nyomuló legiók nyomában kereskedők és rabszolga-kereskedők egész áradata indult meg, hogy az új provinciában megvetve a lábukat vagyonokat keressenek a versenytársaik megérkezése előtt.

A zsindelytetős, gerendából emelt raktárak során túl kisebb épületek álltak: a helyiek nádfedeles, sárral tapasztott fakunyhói és nagyobb, szögletesebb, gerendákból emelt építmények. A csípős hideg ellenére a szűk, sáros, havas és szennyes utcák zsúfolásig tele voltak. Macro és Petronella a munkavezető és a hordárok mögött lépkedett, hogy szemmel tarthassák a holmijukat. Biztosak lehettek benne, hogy a tömegben vannak könnyű zsákmányra leselkedő tolvajok is, olyanok, akik kis vágásokat ejtve egy zsákon vagy bálán el tudják emelni a tartalmukat, mielőtt az áldozat egyáltalán észrevenné, hogy valami hiányzik. Emellett Macro nem igazán bízott meg Torbulóban és az embereiben, akik ugyanolyan könnyedén meglophatták őket, amíg nem figyeltek rájuk.

Petronella maga mellett terelgette a fiút, hogy el ne veszítsék a tömegben. A hullámzó ember- és állattenger, a kiáltások, a bőgések és az árusok rikácsolásának kakofóniája megrémisztette a kölyköt, és el sem mozdult volna Macro és Petronella közül.

Macro megkönnyebbült, amikor kiértek egy sokkal szélesebb, a folyóval párhuzamos utcára. Középen másfél lépés széles, körülbelül térdig érő, deszkákkal kibélelt csatorna futott végig, elég helyet hagyva két oldalon a nagyobb szekereknek is. Az utcát boltok és műhelyek szegélyezték, és a hideg levegőben terjengő csípős bűzt helyenként sülő kenyér és hús szaga nyomta el, néhol pedig még a Birodalom legtávolabbi sarkaiból származó fűszerek és illatszerek illata is felbukkant. Mindezek azonban nem versenyezhettek az ökrök, szamarak és kutyák átható szagával, amelyek gőzölgő lehelete elkeveredett a barnás sárban tocsogó emberekével.

– Erre az utcára nem emlékezhetsz – fordult hátra Torbulo. – Ezt és a másik, ötvenlépésnyire lévő főutat Paulinus helytartó idején alakították. Egy azon kevés dolgok közül, amelyeket a halála előtt még megvalósított. Alig két éve halt meg. Lenyűgöző látvány, nem igaz?

– Lenyűgöző? – fintorgott utálkozva Petronella. – Hát nem erről álmodtam.

– Ne is törődj vele! – kuncogott fel Macro. – Most először jár az északi határvidéken. Még nem szokta meg a hideget. De hozzá fogsz szokni, szerelmem. És nem mindig ilyen az idő. Amint vége lesz a télnek, a legjobb formájában láthatod majd a provinciát.

– Ennél nem lesz nehezebb jobbnak lenni – felelte Petronella.

Macro nem hagyta, hogy a felesége rosszkedve átragadjon rá. Igazából megszerette a sziget éghajlatát a britanniai hadjáratok során. A hideg, csapadékos idő kétségtelenül hónapokkal tovább tartott, mint ahogy szerette, élvezte a téli levegő csípős tisztaságát és a táj vad szépségét. Minden évszaknak megvolt a maga bája, és a mérsékelt időjárásban sokkal kevésbé volt fárasztó a menetelés, mint a keleti provinciák perzselő forróságában. Visszagondolt Aegyptus és Syria sivatagjaira, és megborzongott a csillapíthatatlan szomjúság, a kavargó por és a csípős rovarfelhők emlékére, mely utóbbiak az ember minden szabad bőrfelületét összevissza csipkedték. A keleti ételekkel, borokkal és nőkkel persze semmi sem vette fel a versenyt, de egy olyan formálódóban lévő provinciában, mint Britannia, még mindig több izgalom és lehetőség adódott.

Visszanézett Torbulóra.

– Évek óta nem jártam itt. Mi folyik Londiniumon kívül?

A munkavezető az arcát beszíva nagyot cuppantott, miközben összeszedte a gondolatait.

– A síkság elég békés. A törzsek többsége elfogadta az új uralmat. Már csak az icenusok okoznak gondot. Tíz évvel ezelőtt csúnyán ránk ijesztettek, de Scapula helytartó rövid úton a helyükre tette őket. Azóta nagyrészt bezárkózva élnek, és nem szívesen látnak kereskedőket a földjükön. A felkelés leverése után beszolgáltatták a fegyvereik egy részét, bár az a szóbeszéd járja, hogy a nagyját elrejtették. A vezetőink aggódnak is emiatt. Ezért hozták létre Camulodunum mellett azt a veteránkolóniát, közel az icenusokhoz, hogy kétszer is meggondolják, mit csinálnak.

– Én is kaptam földet a kolónián – mondta Macro. – Ha Londinium fejlődését veszem alapul, Camulodunum is biztos virágzik. Ha már egyszer a provincia fővárosa, meg minden.

– Csalódni fogsz, uram! – nevetett fel Torbulo. – A kolónia elég elmaradott, hiába vannak vele nagy tervei Rómának. Van egy színházuk, egy forumuk, egy szenátusok, meg épülőfélben egy rohadt nagy templomuk, az igazi élet itt zajlik – magyarázta büszkén. – Itt fordul meg a legtöbb kereskedő. A legutóbbi két kormányzó Londiniumban székelt. Már el is kezdtek építeni egy palotát az erőd dombján. És nem érdekli őket, mit szólnak ehhez a camulodunumi veteránok. – Idegesen rápillantott Macróra. – Nem mintha bármi bajom lenne a veteránokkal, uram. Igazi hősök, egytől egyig. És biztosra veszem, hogy Camulodunum a saját jogán is szép hely lesz.

– Kímélj meg a hízelgéstől, ember. Már eldöntöttem, hogy nem kapsz borravalót. Milyen messze van még a Kutya és Szarvas?

– A következő kereszteződésnél jobbra, aztán tovább a következő nagy utca sarkáig. Jó, forgalmas hely, és sok kereskedő, katona meg hivatalnok áll meg egy italra. Meglátod, nyüzsögni fognak a vendégek.

– Jól hangzik.

A kis csapat élén haladó hordár átkelt egy fahídon a csatorna felett és befordult a Torbulo által említett utcába. Erre kevesebben jártak, a két oldalon sorakozó házak szegényesebbeknek tűntek, mint a főút mellettiek. Macro lelkesedése lelohadt egy kicsit. Aztán a mellékutca végén meglátott egy, a szomszédai fölé magasodó kétemeletes, favázas épületet. Az oldalán vízszintes vasrúdra függesztett festett fatábla lógott. Az élethűen megfestett kép szarvast űző kutyát ábrázolt, bár Macro úgy vélte, inkább olyan, mintha játszanának. Az épületet másfél embernyi magas kőfal vette körül, amelynek a kapuja a fogadó mögötti udvarra nyílt.

– Arra jó lesz – intett a nyílás felé.

A hordárok besorakoztak a raktárakkal, istállóval és baromfiólakkal szegélyezett térségre. A fagyos sárban csirkék kapirgáltak, egy lyukas tetejű ólban pedig három malac hevert fázósan összebújva. Miközben a hordárok letették a ládákat és a zsákokat, az egyik raktárból kilépett egy nagydarab férfi, és sietve elindult feléjük. Véres kezét bőrkötényébe törölgetve odabiccentett Torbulónak – láthatólag ismerték egymást. Néhány évvel idősebbnek tűnt, mint Macro, ősz haját rövidre vágva hordta, véreres, barna szeme enyhén kidülledt az üregéből. Kételkedve méregette Macro bekötözött fejét, a fiú felkötözött karját, és a centurio rájött, hogy jelen állapotában akár banditának is nézhetik, nem pedig a Birodalom elitjéből, a Praetorianus Gárdából frissen leszerelt, többször kitüntetett, gazdag tisztnek.

– Segíthetek valamiben, uram?

– Ami azt illeti, igen. Megmondanád a fogadó gazdájának, hogy megérkezett a fia és a felesége?