Table of Contents

Title Page

© Digi-Book Magyarország Kiadó, 2021

ELSŐ FEJEZET

MÁSODIK FEJEZET

HARMADIK FEJEZET.

NEGYEDIK FEJEZET

ÖTÖDIK FEJEZET

HATODIK FEJEZET

HETEDIK FEJEZET

A BORÍTÓT A DIGI-BOOK KIADÓ TERVEZTE

Heinrich Mann

NEHÉZ ÉLET

fordította
Pálmai Jenő

BUDAÖRS, 2021

DIGI-BOOK MAGYARORSZÁG KIADÓ

www.digi-book.hu

ISBN 978-963-559-351-4 EPUB
ISBN 978-963-559-352-1 MOBI

© Digi-Book Magyarország Kiadó, 2021

A mű eredeti címe:
Ein ernstes Leben

első kiadás: 1932
az elektronikus változat az 1936. évi
magyar nyelvű kiadás alapján készült

a borító Hans Baluschek (1870 – 1935) Berlini utca
című festménye részletének felhasználásával készült

Az e-kiadás szerzői jogi megjegyzései

Ennek az e-könyvnek a felhasználási joga kizárólag az Ön személyes használatára terjed ki. Ezt az e-könyvet nem lehet ismételt értékesítésre továbbadni, sem továbbértékesíteni; nem lehet többszörözni és tilos más személynek továbbadni! Ha szeretné ezt az e-könyvet más személyekkel is megosztani, kérjük, hogy minden további személy számára vásároljon újabb példányokat. Ha Ön úgy olvassa ezt az e-könyvet, hogy azt nem vásárolta meg, vagy nem az Ön személyes használatára lett megvásárolva, úgy kérjük, hogy küldje azt vissza a http://www.digi-book.hu címre és vásárolja meg ott saját példányát. Köszönjük, hogy tiszteletben tartja ennek a szerzőnek és kiadónak a fáradságos munkáját.

ELSŐ FEJEZET

A gyerek közömbös idegennek érzett minden évszakot, csak a telet nem. Ilyenkor, a Keleti-tenger hideg szeleket és viharokat zúdított a kopár partra. Ez jó volt, ezt szerette. Igaz, évközben voltak nyári hetek is, de ezek csupán a fürdővendégek gyermekei és nem Mária meg testvérei számára köszöntöttek be. Ők mindössze éltek az alkalommal és velük együtt élvezték a nyarat, amely a gyerekek szemében csupa valószínűtlen varázslat volt. Éjszaka álmában elfelejtette, hogy július van és dagadni látta a tengert. Hatalmas robajjal ömlött feléje a víz, a hullámok egyre magasabbra tornyosodtak és el akarták nyelni a házikót, amelyben Mária aludt.

Apját Lehningnek hívták, földmunkás volt. Az anyja, Erzsébet, is parasztnál szolgált. Mégis valamennyi gyermekükkel együtt különálló kis szalmafedeles házikóban laktak, közvetlenül a tenger partján, ott, ahol vége volt a, sétánynak. Ugyanott szűnt meg a kőből épült gát is, amely már nem védte meg a házikót. Isten kezében voltak mind és a veszedelem bármikor rájuk törhetett. De Máriát a félelem jobban gyötörte, mint a többieket.

Tizenhármán voltak testvérek, de sokat közülük elvitt a tenger, - egyik a másik után tűnt el és miközben jégszilánkok röpködtek a, sötétedő levegőben, hiába keresték őket a hozzátartozók. Csak reggel bukkantak „rá valamire: egy pár fapapucs hevert fent a kőgáton, szép rendben egymás mellett. Mintha csak aludni tért volna valaki.

Különben kedélyes kis helyecske volt Warmsdorf - csak a tanító törte a fejét azon, hogy miért hívják éppen így. Minden évben ebből vizsgáztatta tanítványait és a helyes felelet az volt, hogy »a fürdővendégek miatt«. Annyi igaz, hogy a lakosság sokkal jobban érezte magát, ha nem zavarták idegenek, mert kénytelenek voltak miattuk csendesebben viselkedni, amíg ki nem adták a legjobb szobákat. Télen a halászok a családi eseményeket a Köhn-szállodában ünnepelték meg, de a fürdőidény alatt erre persze még gondolni sem volt szabad.

A halászok magasan hordják a fejüket. Egymás között mind rokonok, de sosem keverednek el más rétegekkel. Némelyiküknek kis gőzhajója is van. A jeges éjszakában útra kelnek, a bömbölő vízhegyek között láthatatlanná válnak és amikor újból megjelennek, húsz óra eltelt. Rajtuk kívül nincsen ember, aki képes volna ilyen kitartásra. Ráfagyni a padra! Jéggel a szakállukban! Amikor visszatérnek, nagy tengerjárók és hősök, - különösen akkor, ha közülük valaki nem tér vissza. Ilyenkor az egész falu részt vesz az ünnepélyes temetésen, a túlélők közül senki sem hiányzik és fontos ital a grog, amelyet utána kékruhás emberek fogyasztanak a Köhn-féle szállodában. A halászok fiai nyáron úgy festhetnek, mint a fürdővendégek. Sőt a gőzhajó-tulajdonosoknak van néha olyan csemetéjük is, aki nem megy ki a tengerre és télen selyeminget hord.

A kereskedők és vendéglősök száma túl csekély ahhoz, hogy túltehessenek a halászokon, noha kemény állógallért hordanak és ezt még akkor is viselik, amikor már nincsen fürdővendég a faluban. Azonkívül tartoznak a warmsdorfi bankfióknak. A halászok gazdasági vonatkozásban csupán a saját szövetkezetükkel vannak összeköttetésben és különben szabad emberek. Béreseik vannak, akik egész éven át dolgoznak és a tengeren öregszenek meg, - nem úgy, mint a parasztoknál.

A parasztok ott ülnek az udvaraikon a fenyves között. Egészen lent a tenger mellett van a strand, mögötte emelkedik az úgynevezett Lügenberg, a lábánál Lehningék házikója, felette fenyőfák és mögöttük felhőkbe vesző sík föld. A parasztok mind ott maradnak a tanyájukon, akár sürgős a munka, akár nem. Semmi mondanivalójuk nincsen egymás számára, óriási feltűnést keltene, ha valamelyikük egyszerre csak megjelenne a borbélynál, akihez naponta járnak el a halászok. Ennek korántsem a szakáll az oka. A halászok azért járnak Witthez, mert nagy kimérése van, mert nála lehet megtudni minden újságot és aki Malmőből visszatér, először a borbélynál jelentkezik.

A halászok általában kedvesek beszédesek, - különösen, ha sokáig voltak tengeren, sőt hajótörést is szenvedtek. A parasztok magános emberek és nem bíznak senkiben. A halászok azt mesélik egymásnak, hogy ezer kiló halat fogtak, amikor a valóságban mindössze százról van szó; ilyenkor a tódítóban is meg a rászedettben is van valami humoros vonás. Ott gyülekeznek halzsíros csizmájukban, olajozott köpenyegükben és szájukban a pipával a Lügenberg[1] alatt, amelyet hazudozásaikról neveztek el így.

A paraszt csak nyáron tart bérest. Nagyon kell iparkodnia a. legénynek, ha télen is gazdájánál akar maradni, természetesen fizetés nélkül. Lehning, a földmunkás minden idényben azt a munkát vállalta, amit kapott, de amikor bekövetkezett a rossz évszak, senkinek sem kellett - különösen amióta ivott. Lehning apó a pálinkát szerette, amolyan köményt »kirs«-sel, amiből egy egész ásványvizes-palack húsz pfennigbe kerül.

De Erzsébet, a felesége egész éven át dolgozott. Kiitta volna a szennygödröt is, csak el ne bocsássák. Viszont ennivalót sokat kapott, mert a táplálék nem számít a parasztoknál; telepakolta vele a szatyrát és úgy vitte gyermekeinek a házikóba, amelyet meg-megrázott a vihar.

Amikor Lehning Mária iskolába került, először az tűnt fel neki, hogy a többi gyerek mind uzsonnázik. Zsíroskenyerük volt, kolbászoskenyerük, a vaj kicsordult az egymásra rakott kenyérszeletek szélén, a táplálék illata fűszeres volt és zsíros. Sütőkemencék, meleg konyhák, füstölőkamrák szagát érezte Mária, amikor nézte, hogyan esznek a többiek. Ilyenkor halálos komollyá vált az arca. Ő maga soha még egy darabka száraz kenyérhéjat sem hozott hazulról. Soha, soha. Ezért iskolatársai úgy bámulták, mint valami csodát. Voltak, akik talán meg is osztották volna vele uzsonnájukat, de Mária komoly arca visszariasztotta őket.

Valamelyik nap a tanító maga is beleavatkozott a dologba: - Azért egy falás kenyeret végeredményben te is... - kezdte, de a, hangja olyan szemrehányóan és szigorúan csengett, hogy Mária elkezdett bőgni. Sokat sírt ez a kislány minden alkalommal, különösen, ha tetejébe még »bőgőmari«-nak is csúfolták. Könnyei úgy folytak a szájába, mintha velük táplálkozott volna.

Amikor a tanító Mária uzsonnaügyébe beleavatkozott, szeretett volna komolyan segíteni rajta. Pénzt adott neki és elküldte rágódohányért. A tanító kiszámította, hogy a, pénzből még egy cipó rozskenyérre is futja. Mária visszajött a dohánnyal - és a visszajáró pénzzel. Nem fogta fel, hogy miről van szó. - Ostoba liba! - morogta a tanító és hátat fordított Máriának. Zavara átragadt a gyerekekre is, némán nézték Máriát, aki maga volt a megtestesült éhség. Szerencsére megint azonnal sírni kezdett, az egész iskola bőgőmarit üvöltött és mindenki boldogan kinevette.

Utána énekelni kezdtek. A dal a kis nyulacskáról szólt, aki játszadozik és akit felfal a ravasz róka:

Matyi, a nyúl
Mostan tanúl
Táncolni egyedül.
Ugrál is remekül
Hátulsó lábain
A rét virágain.

Mária még szipogott. A kis Matyiról énekelt, de még nem felejtette el teljesen a dohányügyet.

Jött róka koma,
S szólt »jó lakoma!«

Még hallatszott valami síró csuklás abból az irányból, ahol Lehning Mária állt, de azután:

Matyi, a nyúl-gyerek
Csak forog, csak pereg
Hátulsó lábain
A rét virágain...

...eszébe jutott, mi volt a róka szándéka és elfelejtette a dohányt.

Táncolj velem, gyerek,
A dáma én leszek...

Hű, de ravasz volt ez a róka! Ügy tett, mintha dáma volna és ezzel lekapta a lábáról a kis Matyit! Mária örült.

A varjú hegedült
Nem járták egyedül
Már kis Matyi
Gyors lábai.

Máriának volt a legmagasabb szopránja. - Megálljatok! Az utolsó szakaszt Maria egyedül fogja énekelni! - kiáltotta a tanító, mert úgy érezte, bátorítania kell a gyereket. A leány torkaszakadtából károgta:

Kis Matyi jajgatott,
A róka hallgatott.
Erdőbe vezette.
Megölte, megette,
Azután elfutott
A varjúnak jutott
Így legalább
Egy nyuszi-láb.

Amikor befejezte, háromszor hangosan felnevetett. - Látod, így van ez! - mondta a tanító. Az egész iskola a kis Matyi sorsán mulatott, akit becsaptak és felfaltak. Mária volt a legboldogabb.

Később Mária húgát holtan találták meg az erdőben fejére borított szoknyával, vékony kis lábával ott feküdt a véres havon. A csendőrök eljöttek az apjáért: Jöjjön, nézze meg a lányát. Anyja kijelentette, hogy ő is megy, mert apa kótyagos. A gyerekek is csatlakoztak anyához, mind, akik még megvoltak. Sírtak is valamennyien, különösen az apa. Aprón és félénken keresett támasztékot nagy asszonyánál, akit semmi sem hozott ki sodrából. Ő volt az egyetlen, aki nem ontott egy csepp könnyet sem. Arca bőrszerű volt és a szeme olyan tiszta, mint a víz.

Amikor hazatértek a temetésről. Mária elkapta anya szoknyáját és nem akarta többé elengedni. Egész nap bent maradt a házban, amelyet másnap is csak akkor, hagyott el, amikor kikergették. Hogy megtűrjék, minden leckéjét elvégezte. Ha valamit nem tudott, megkérdezte apjától, aki munka nélkül volt megint.

- Mondd meg a tanító úrnak, hogy törje ő a fejét! - Apa rosszkedvű volt, mert nem vehetett pálinkát magának.

Közben Mária minden átmenet nélkül más munkába fogott. Azt próbálta kiszámítani, hány testvére volt és hány veszett el belőle. Palatáblájára felírta azokat a neveket, amelyeket ismert és melléjük odaírta: »Köhögött.« - »Vízbefúlt.« - »Elesett az erdőben.« A nehézségek a nagyoknál kezdődtek, akik még akkor hagyták el a falut, amikor ő egészen pici volt. Éltek ezek még? Számítanak ők is? Mária alig tudta a nevüket, a viskóban nagyon ritkán beszéltek róluk.

Máriánál lassan ment minden. Testileg jól bírta az iramot a többiekkel, csinosodott és izmosodott, mint a többi nőnemű Lehning, akik ki tudja, mitől voltak szépek. A fiúk nem sikerültek ilyen jól. Viszont soká tartott, amig Mária felfogott valamit. A halott és az élő testvérek megolvasásához még többször is visszatért. Később azután elfelejtette azt a rettentő félelmetes, amit az erdőben történt esemény óta érzett. Mária már nem futott többé haza lélekszakadva az iskolából. Újból csavarogni kezdett. Már a tél sem volt többé ugyanaz és rájött arra is, hogy a házikójukban sosem volt meleg. Eddig mindig természetesnek találta, hogy viskójukban fázni kell. Anya este hazajött, megfőzte a levest a. tűzhelyen. Ilyenkor kezüket a láng fölé tartották, sőt az arcukat is, amitől gyakran megpörkölődött a szemöldökük.

Ekkor ismerkedett meg Mária a, füstölőék házából való leánnyal. Stine volt a neve és tulajdonképpen már régóta megszokták, hogy úton-útfélen találkoznak egymással. Valamelyik nap Stine minden előkészület nélkül belekarolt Máriába és magával cipelte. Es lám, a füstölőék házában meleg volt! Persze, hiszen különben füstölt kolbász sem lett volna.

A sűrű barna levegő az ember torkát fojtogatta. Szellőzőnyílás nem volt a szobában, mindössze az ajtó felső felét nyitották ki nagyritkán, ha már túl gonoszul fojtogatott a füst. De a parázs szakadatlanul fűtötte a házat, és a mennyezetről lelógó rengeteg kolbász gyönyörű látvány volt. Stine és szülei, meg testvérei a kolbásszal együtt füstölődtek, arcuk már gyermekkoruk óta tele volt ránccal. De nem fáztak.

Sokkal később jött rá csak Mária arra, hogy vannak házak, ahol akkor is meleg van, ha nincsen füst. Olyan jó dolga volt a halászok gyermekeinek. Ha például Stine a Mértén halász leánya lett volna, akkor karon fogta volna Máriát és elvitte volna nagy, házukba, amelynek kertjében több lepényhal száradt, mint amennyit mindnyájan együtt megehettek volna. A füstölőék kolbászából nem volt szabad megenni semmit, Stine szülei szegények voltak. Es ekkor értette meg a gyerek, hogy a másik leány csak azért karolt őbelé és csak azért vitte magával, mert mind a ketten szegények voltak. Ha azt akarták, hogy melegük legyen, akkor cserébe füstöt kellett nyelniük.

A halászok, parasztok és kereskedők gyermekeinek erre nem volt szüksége. Ez volt a különbség köztük és ezért nem akadt köztük egy sem, aki Máriával ment volna haza. Ezt különben Mária sem találta volna helyesnek, sőt ki is szakította volna magát a halászleány karjából, ha magával akarta volna vinni. Nagyon magasan fent voltak a halászok, kissé oldalt a kereskedők, sokkal mélyebben a parasztok, - de a földmunkások ki tudja mikor következtek? Valahol a hajóslegények után, a helyük legalul volt. »Mi vagyunk a legalsóbbak« - állapította meg Mária.

Volt abban a nagy, vadszőlős házban egy fiú, Mértén Mingonak hívták. Nem volt sokkal idősebb, mint Mária, de annál pajkosabb. Amikor elmúlt a tél és Mária már rengeteget gondolkodott a szobák hőkülönbözetein, eljött a tavasz. Mingo belemarkolt a kislány sűrű hamuszőke hajába és követelte: jöjjön vele játszani a kertbe.

- Mit csinálunk ott? - kérdezte Mária.

- Van egy kutyám, aki nagyon szeret nyers tojást enni. Én is szeretem a nyers tojást. Te is?

Ebben megegyeztek. A kutya tényleg ellopta a tojásokat a tyúkoktól, orrával óvatosan rejtekhelyére görgette a zsákmányt, majd fogaival feltörte a tojás héját. Ezt nagyon tréfásnak találták. Mária annyi tojást kapott, amennyit akart, de hirtelen abbahagyta a játékot:

- Ha anyád meglátja...

- Akkor verés lesz! - tréfálkozott a fiú, de Mária rögtön elkezdett sírni. Erre bőgőmárinak csúfolta.

A lány váratlanul pofon ütötte a fiút. Nagyon hirtelenül történt ez, egyikük sem várta, sem a fiú, sem a lány. Mingo az első ijedtség után természetesen visszaütött, a lány karmolt és ő is megkapta a részét, de semmivel sem többet, mint a fiú. Mingo ugyanis korához képest gyenge volt. Sokat betegeskedett, amikor még apró gyerek volt és ezért szülei most is kényeztették. Mária elfutott, Mingo a földön feküdt és rettentő szidalmakat bömbölt feléje. Már messze szaladt Mária, amikor észrevette, hogy a fiú más hangon kiáltozik utána. De nem állt meg.

Az elkövetkező időben csak messziről nézték egymást. Amikor Mária elment Mertenék háza előtt, rendszerint arra gondolt, hogy Mingo most lepényhalat eszik. A fiú azt mesélte neki, hogy náluk állandóan tárva-nyitva van az éléskamra. Ezt alig merte elhinni. Azután megint nyár jött. A lány tízéves volt. Ezt a nyarat sosem felejtette el.

Megint fürdővendégek mutatkoztak, és a falu elején, ahol Warmsdorf tengeri fürdő jobb villái sorakoztak, berlini család, egy úr, egy hölgy, egy kislány és egy kisfiú bérelt nyári lakást. A szülők részt vettek a fürdőhely minden eseményében, ott voltak a vitorlásversenyen, meg az autóversenyen is. Megerőltető életmódjuk megkívánta, hogy sofőrükkel és komornájukkal korlátlanul rendelkezhessenek és ezért kerestek valakit, aki a strandon a gyerekeikre felügyelne.

- Nagyon csinos ez a kislány, - mondta a hölgy hangosan, amikor Mária elhaladt mellettük. - Megállj csak! - kiáltott utána. Mária először azt hitte, hogy valami rosszat követett el. A hölgy megmagyarázta az úrnak, hogy a lány eléggé értelmesnek és felnőttnek látszik és azonkívül mint bennszülött, bizonyára tökéletesen ért a vízhez. Meg kellene próbálni és a gyerekeknek is volna, kivel játszani.

Mária csak állt, miközben róla tanácskoztak és nem értett az egészből semmit. Az uraságok nem voltak lübeckiek, sőt még hamburgiak sem. Nagyon furcsa nyelven beszéltek. Mária rögtön megkérdezte a gyerekektől, hány évesek. - Kilenc, - mondták egyszerre, mert ikrek voltak.

A hölgy rendelkezett: - Most rögtön kimentek a strandra. Jó, szabad fürödnötök is. Mária majd szárazra törül benneteket. Lehning Máriának hívnak, ugye? Majd később megállapodom a szüléiddé! is. Most nem érünk rá.

Az autó tülkölt. - Gyere már! - követelődzött az úr és máris elrobogtak mind a ketten.

Mária teljesítette a kötelességét. Kézen fogta a gyerekeket és úgy vezette őket, mintha a korkülönbség közte és köztük nem csupán egy év lett volna. A tengerpartnak arra a részére vitte őket, ahol szabad volt vetkőzni. Az uraságok ugyanis elfelejtettek pénzt adni - kabinra, tejre, kalácsra, úszóbabára és mindarra, amit a gyerekek még megkívántak.

- De holnap egész biztosan megkapjuk a pénzt - állította a kisfiú.

Mária ránézett. Sötét alak volt ez a kisfiú, az arca rettentő sápadt és megvetően biggyesztette le a száját.

- Ha akarom, mindent megvehetek magamnak.

- Még a kis motorcsónakot is! - tette hozzá a kislány.

- Na és a nagyot nem? - kérdezte szemtelenül.

- Roppant gazdagok vagyunk, - állította a kislány.

Mária azt gondolta magában: Töw mán, beeten! Ez azt jelentette: No, megálljatok! Amikor azután a vízbe ment velük, a kis fürdővendégek nem akartak mélyebbre menni, csak addig, amíg térdükig ért a víz, bármennyire meleg és tükörsima volt is a tenger. Mária nem engedett, pedig rettentően nyafogtak és beléje kapaszkodtak. Kötelességtudóan vízbe mártotta őket. Viszont utána gondosan szárazra törülte a két testvért. A törülközést önmaga számára feleslegesnek találta, de ők fürdővendégek voltak, ami egyrészt igen előkelő, másrészt igen nevetséges dolog.

Mind a ketten illedelmesek és szófogadók voltak: Mária észrevette ugyan, hogy egyforma mandulaszemeikkel gyakran összenéznek, de mégsem volt elkészülve semmire, a dolog egészen váratlanul történt. A fiú gáncsot vetett, Mária hasra vágódott, a két gyerek ráugrott és elkezdte öklözni. Öklük elég gyenge volt, de viszont köpködtek is. Mária felállt és már-már meg akarta mutatni, mennyire jobban tud köpni náluk, de szerencsére kellő időben eszébe jutott, hogy az édesanyja közben már pénzt kapott a gyerekek szüleitől azért, hogy itt leköpjék.

Az volt a legkülönösebb, hogy milyen hamar párolgott el a gyerekek dühe. A kisfiú nem biggyesztette többé le a száját, a szeme sem szikrázott már álnokul és a kislány megint olyan fölényesen mosolygott, mint az imént. Mária ezt a gyors változást nem értette.

- Tudod mit, Kurt, most játszani fogunk a kicsikével, - jelentette ki a lány.

- Viktória, te leszel a nagysága - határozta el a fiú büszkén.

- 0 pedig a kisbabám dajkája - döntött a testvére.

- Helyes, Vicki,. és én leszek a kisbaba!

- De üvegből fogsz táplálkozni - oktatta ki bátyját a kislány, különös, sima, kétértelmű mosollyal.

A puha homokban tényleg pompásan eljátszogattak mind a hárman. A szellő lágyan cirógatta őket és végnélkül kéklett a levegő meg a tenger. A gyerekek kiáltozása is lágyabb lett és szinte szerelmesen búgott a távoli gőzhajók szirénája. Lassankint kiürült a strand és Mária a nap állásából 'kiszámította, hogy ideje már a fürdővendégeket visszavinni a villába.

Olyan napja volt ma Máriának, amelyet tulajdonképpen nem lett volna szabad megengednie magának. Odahaza tele volt a teknő beáztatott fehérneművel. Ki végezte el a munkát? kérdezte magában ijedten és arra gondolt, hogy kikap anyjától. De ez nem bántotta valami nagyon, sőt úgy érezte, hogy személyének jelentősége a pénzkeresés következtében emelkedett. Annál rettenetesebben hatott rá a hír, amellyel odahaza fogadták:

- Péterke majdnem vízbefúlt, miért nem vigyáztál rá, haszontalan!

Megtudta, hogy legkisebb öccse, aki alig tudott még beszélni, a tengerpartról egyedül lecsúszkált a vízig. Idegen emberek húzták ki, amikor arccal már a vízben, feküdt, görbe lábai még szárazon voltak, de már nem mozgott. Most azonban itt volt megint a szobában és bömbölt. Ezért az első ijedtség után nagyon haragudott a kis Péterkére, mert megkísérelte elrontani szép napját. Durcásan nyúlt a vacsorájáért. Lehning anyó azzal, fenyegetőzött, hogy ma engedte utoljára fürdővendégekkel csavarogni. De Mária csak ránézett Lehning apóra, aki jó dohányt füstölt és köhmöt ivott hozzá, és máris tisztában volt azzal, hogy a fenyegetőzés teljesen komolytalan.

Még sok szép nap következett; senki sem számolta őket és semmi sem változtathatott rajtuk, még a vihar sem, mert reggelre mindig kiderült. A veszekedésnek a két fürdővendéggel és a sok egyéb civakodásnak odahaza nem volt semmi köze a végtelen nyárhoz. Az ember hamar elfelejtette őket. Mária később gyakran visszaemlékezett erre a nyárra, mert ekkor tudta meg először, mi az élvezet.

Mingo, a halász fia is játszott vele, sőt jó barátja is lett. A Meier-gyerekek éppen, hogy megtűrték, mert állandóan Mária pártján volt. Meiernek hívták a gyerekeket. Mingonak jóindulatú és szemtelen halász-humora volt. A fürdővendégeket nem hívta Viktóriának és Kurtnak, hanem röviden: Meier egynek és Meier kettőnek. Utálták, de féltek tőle. Azonkívül vártak a megígért vitorláskirándulásra. Mária jól tudta, hogy Mingo csak áltatja a gyerekeket.

- Miért teszel ilyesmit, Mingo? Hiszen akármikor megkaphatod a csónakot.

- Tudom. De mi történik, ha csakugyan kievezünk és akár csak akkora hullám csap át a csónak orrán, mint valami ágypárna? Rögtön tengeribetegséget kapnak a Meierek. Es akkor mi lesz? - Elkergetnek.

Pontosan így történt. Kunt arca a szokásos módon elvadult és amikor a másik Meier is összehúzta szemöldökét, kísértetiesen hasonlítottak egymásra, - különösen akkor, amikor Mingo a búcsúzkodásnál csak Máriának nyújtott kezet és nekik nem. Mingo a fürdővendégek gyűlöletét nem vette tudomásul, hiszen úgysem volt szabad hozzájuk nyúlni.

- Tyüh! De jó volt ez a kirándulás, Mária! - mondta, majd sarkon fordult és a homokbuckákon át eltávozott. Az utóbbi időben megnőtt, válla szélesebb lett. Annál keskenyebbnek látszott a csípője. A magára hagyatott Mária addig nézett utána, amíg alakja összezsugorodott a messzeségben. A leány sóhajtott, anélkül, hogy tudta volna. Végül odafordult a testvérekhez, - a Meierek időközben egymásba karoltak és megint egyformán mosolyogtak.

- Na, most elment - jegyezte meg a kislány.

- Láttad, mekkorát kentem le neki? - kérdezte a fiú, noha ebből egy szó sem volt igaz.

Mária csak azt találta undorítónak, hogy ennyire összetartanak. Valami fájt, de nem jött rá, hogy micsoda, mert feltűnt a kalácsosnéni és Kurt megmutatta, hogy mit tud: megvette a félkosarat.

Röviddel ezután bekövetkezett a szezon eseménye: Antje Lehning beköltözött a Köhn-szállodába. Egy napszámos-viskóból való Lehning-leány a helység legelső szállodájának két legjobb szobáját bérelte ki! Tizenkilencéves volt, legidősebb a lányok között és mint gyermeklány kísérelte meg a szerencséjét Hamburgban. Legalább is ezt állították Lehningék. Az a fontos, hogy közben rátalált G. P. Tietgenre és ezért most ott napozhatott a Köhn virágdíszes középerkélyén és csokoládét köphetett le az emberekre. Minden warmsdorfi látni akarta őt és az emberek addig várakoztak a promenádon, amíg Antje feltűnt. A hotelportás tábláján ott volt a neve: Annie - sőt, Lehning Annie őnagysága.

G. P. Tietgen is eljött és ezért az első napokban Antje mint előkelő idegen sétált fent a gáton vagy lent a stranddeszkákon. Fent a legújabb divatot viselte: hatásosan kidolgozott melleket és hátsó bájakat, valamint szőke fürtöket, amelyek nem voltak festve, magassarkú cipőjében észbontó kecsesen járt. A strandon apró fürdőruhát viselt, köpeny nélkül. Nagy, telt, hibátlan teste, amelyet a nap még nem égetett barnára, óriási feltűnést keltett. Gőgösen sétált el az urak előtt, akik hirtelen elszomorodtak. A fürdővendégek csupán akkor tértek magukhoz, amikor megtudták, hogy a nőt G. P. Tietgen hozta magával és különben is itt született a faluban.

Mihelyt a kísérője iránt való tapintat megengedte, Antje felkereste gyermekévei kunyhóját. Tulajdonképpen csak azért ragaszkodott ahhoz, hogy Warmsdorfban nyaraljon, mert a Köhn-szálló ablakából akart lenézni a viskóra. Amikor családjához tartott, útközben ilyeneket gondolt magában: Hű, de nagyot fognak ezek nézni! Liba, még mit nem, ilyet még nem is láttak. És igazi cseresznyepálinkát sem pipált még a papa! Azonkívül hasra esnek, ha meglátják, milyen elegáns nő lett belőlem.

Mégis, a lelke mélyén sokkal alázatosabb volt. - Csak ne verjen meg az anyám! - érezte legbelül. Úgy vélte, apát könnyebb lesz elintézni és ezért pontosan abban az időben indult el családjához, amikor számítása szerint a vacsorára vártak. Anya ilyenkor még nem volt odahaza, ő hozta ugyanis a vacsorát a gazdájától. Ebben a vonatkozásban helyes is volt az elveszett lány számítása, csupán a fogadtatása tekintetében csalódott kissé.

- Na, te is csak idetalálsz? - kérdezte az öreg Lehning, anélkül, hogy kivette volna a pipát fogai közül. A kistestvérein sem látszott az örömteli meglepetés és bámulat, - fagyos érdeklődéssel fogadták. Sőt a nagyobbik fiú, Gáspár, kétértelműen mosolygott. Antje zavarba jött és így szólt:

- G. P. Tietgennel vagyok itt.

- Tudjuk. Éppen eleget beszélnek róla... Na, add csak ide azt a... - hagyta abba a szigorú hangot Lehning apó és átvette a cseresznyepálinkát. A többiek kipakolták a libát, betették a bádogtálba és nagy hajlandóságot mutattak arra, hogy azonnal megkezdjék a zabálást. Ezt a pillanatot, amikor szájukban összefolyt a nyál, használta fel Antje arra, hogy jóindulatú és kegyesen leereszkedő kérdéseket tegyen. De belépett Erzsébet, az anya. Eleinte egy szót sem szólt, mindjárt munkához látott és csak úgy, a nagy sürgés-forgás közben nézett végig egyszer-kétszer a lányán, - minden elismerés nélkül, mintha csupán a rajta levő ruha és az ékszerek értékét akarná felbecsülni. Végül mégis a tűzhely mellé terelte Antjét.

- Mikor vesz feleségül?

Antje kissé idegesen felnevetett… - Ki házasodik manapság!? - kiáltott fel őszintén, túl őszintén, túlmeztelenül. - Örülök, ha fizet.

Néma csend az egész kunyhóban. Az anya még kételkedett:

- Fizet? Miért fizet?

Csend. Antje még egyszer nevetni próbált, de mielőtt egy hangot hallatott volna, eszébe jutott, hogy itt senki sem tudja, hogy olyasmi is van.

- Ah, - szóval azért fizet? - mondta Lehning anyó lassan. Még nem hitt teljesen a felfedezésének.

A leány bólintott. - És nem is rosszul! - jelentette ki büszkén.

Lehningné még nem tudta, hogy mit higyjen. Még sosem volt Warmsdorf határán túl. Az életnek ezzel az új oldalával először is önmaga előtt kellett tisztába jönnie. - Ehetnél valamit, Antje, - intett a fejével az asztal felé. Ö maga tovább babrált a tűzhelyen.

Antjenak éppen sikerült végre megtalálni a régi hangot, amikor Lehningné hirtelen rájött arra, hogy mit akar:

- Ha így áll a dolog, akkor adjál nekünk is valamit!

- No, ezt jól kigondoltad! - Antje hirtelen felugrott. Megszokta, hogy pénzügyekben világosan fejezze ki magát. - Hát ti mit adtatok nekem, amikor szolgálni mentem?

- Frida húgodtól már nem kapunk semmit. De tőle nem is kell semmi, ő dolgozik. Te azonban nem csinálsz semmit, legalább segíthetnél rajtunk.

- Idehallgass, mama, te ezt nem ismered. - Antje már nem volt haragos, csak nagyon komoly. - Egy lány sem keresi olyan nehezen a pénzt, mint én.

- És mi? - kérdezte az anya keményen. Örömtelen szemét végigjáratta az agyagpadlón és a fehérre meszelt falakon. Leánya lesütötte a szemét és ekkor meglátta anyja kezét. Nagy volt és földszínű, csupa bütyök és ujjai már elgörbültek.

- No, nem mondom, néha valami ruhát vagy néhány márkát... rendben van... Ezek a szavak hevesen, szaggatottan és kissé elmosódottan szaladtak ki Antje száján. Válla az ajtó felé rándult, mintha odébb akarna állni. Csak ezt várta Lehningné. Nagy csontos arca elsötétült, világos szeme megkeményedett és elkezdett kiabálni, - hangosan, de minden izgalom nélkül, nagyon lassan és nagyon szélesen.

- Az én erőm is csak elfogy és akkor mehetek Brodtenbe, a szegényházba, mi?

- Hát akkor majd odamész. Odakerülünk mindnyájan, - motyogta a lány, de anyja oda se hallgatott:

- Én nem megyek Brodtenbe a szegényházba. Én Hamburgba megyek és felmegyek hozzád a lépcsőn, becsengetek az ajtón, amelyen ott a tábla: Frau Annié Lehning és odateszem a lábamat a küszöbre, hogy ne tudjad megint becsapni. És akkor beülök a szép szobádba, ott maradok és senki sem tud majd onnan kitenni. Mindenkinek megmondom, hogy ki vagyok. Addig mondogatom az uraknak és a hölgyeknek, amíg senki sem akar többé tőled valamit, amíg senkinek sem kellesz már. Akkor ki kell bújnod a meleg szobából. Akkor lent vagy, ott, ahol én. Akkor odajutsz, ahova én, Brodtenbe, a szegényházba.

- Mindig mondtam, hogy bolond vagy! - rikácsolta a lány, de a hangja megremegett. Félt. Szeme segítő arcot keresett, de nem talált. Antje összehúzta magát, alakja szemmelláthatóan kisebb lett. Ekkor jelent meg Mária.

Berohant a szobába - és megtorpant, amikor Antjét megpillantotta. Felkiáltott: - Antje megint itt van! - és széttárta karját.

Nővére ugyan nem ölelte meg, de alakja mégis szemmelláthatóan megnövedekett. Erzsébet anyó összerezzent és elfordította az arcát. Majd újból hevesen babrálgatni kezdett az edényekkel. Antje kiment Máriával a szabadba. Annyira magához tért, hogy még vidám szavakkal el is köszönt a családjától. Amikor kijutottak, első szava ez volt:

- Micsoda buta liba! No, nem bánom. Tegyenek, amit akarnak. Papa erről nem tehet. Mondd, még mindig olyan iszákos? Tudom, - szegény emberek. De te túl csinos vagy számukra, Mária. Hadd nézzelek meg… igen, a lábad már kitűnő.

Mi, csak tízéves vagy még? Legfeljebb négy év múlva teljesen kifejtesz. Egyenesen csodálkoznom kell. No, majd gondjaimba veszlek.

Gondolkodott.

- Nem látogatnál meg alkalomadtán a Köhn- hotelben? - kérdezte. Mária nem mondott nemet.

- Csak G. P. Tietgen miatt..., tudod, kissé bonyolult ember, - mondta Antje elgondolkozva. - De valamikor majd csak leissza magát a Strandpavilonban és akkor leintek neked az erkélyről. Ne félj, mama nem fogja látni.

Mária ellenvetést tett: - De nekem mindig a fürdővendégekkel kell játszanom.

- Hogyan? Gyerekekkel? Kicsodák azok?

Antje nagyon figyelt arra, amit Mária a Meierekről mondott. - A kölyköket magaddal hozod! - rendelkezett. - Mondd meg nekik, hogy majd csokoládét kapnak tőlem - tette hozzá gyorsan.

Mária mindjárt másnap szólt a Meiereknek. - Nővérem a Köhn-szállodában lakik - magyarázta büszkén, de mégis volt valami, ami határozottan zavarta. Nem tudta, hogy micsoda. Furcsa, a Meierek nem válaszoltak, csak egymásra néztek és úgy beszéltek, mintha Mária ott sem lett volna.

- Mégis igaza volt papának meg mamának - jegyezte meg Viktória tapasztalt arckifejezéssel.

- Ennek nem lett volna szabad megtörténnie - vélte Kurt hasonló hangon.

Mária cáfolni akart: - G. P. Tietgen úr a másik szobában lakik...

Erre a kilencéves Vicki olyan arcot vágott, mintha varangyosbékára lépett volna. - Ilyen undorító ez a G. P. Tietgen? - ijedezett magában Mária. Kurt a maga részéről mindössze rövid nevetést hallatott. - Köszönjük a szíves meghívást! - hirtelen olyan udvarias lett, mint egy felnőtt úr.

- Szóval jöttök?

- Sajnos, a meghívásnak nem tehetünk eleget. Rajtunk kívülálló okok miatt, - fejezte ki magát választékosán a kisfiú.

- Szüléink megtiltották - tette hozzá a testvére. - Ők még 1880-ból valók.

Vicki most minden átmenet nélkül megváltoztatta alakját. Ülepét kidomborította, mellét felfújta. amennyire csak tudta és járás közben illegett-billegett. Mária mégsem találta ki, hogy kit utánoz.

- Játsszuk ezt! - kiáltott fel vidáman Kurt. Kidugta a basát és felfújta az arcát. Vicki méltóságteljesen közölte vele:

- Szamáron akarok lovagolni.

- Fizetek mindent. Itt a szamár! A fiú olyant lökött a mit sem sejtő Márián, hogy az elesett. A kislány már rá akart mászni Mária hátára, amikor Mária végre megértette, hogy miről van szó. Felugrott és miközben Viktória még a homokban hempergett, egyszerűen odébb állt. Először ment, azután futott. A szándéka az volt, hogy nem jön vissza soha többé.

Ebből nem lett semmi, mert Annié nővére nem intett le neki az erkélyről sem aznap, sem másnap, sem az elkövetkező napokban. A sétányon szegényes ruhája miatt nem merte megszólítani. Pedig Antje egész biztosan segített volna rajta. Ezért Mária úgy ment vissza Meierékhez a villába, mintha nem történt volna semmi. Meierné »csalódott« Máriában. Szemére vetette, hogy lányát földhöz vágta és játék közben elszaladt. - Elég lány van itt, aki szeretné a helyedet. Majd értesítem az anyádat.

Ez meg is történt. Erzsébet anyó nemcsak mérgesen fogadta lányát, ezt még elviselte volna Mária, hanem bánatosan is és ezért megint sírnia kellett.

- Végre hozol valamit a konyhára és mi lesz, ha most elküldenek? Hiszen Meierékhez még a halászok feleségei is elmennek és rábeszélik, hogy vegye inkább az ő lányukat és ne a miénket, mert mi a legalsóbbak vagyunk.

Mária sírt amikor ezeket hallotta. - Bőgőmari! - csúfolták a testvérei.

- Oda lesz a szép pénz! - sóhajtotta az anyja.

Máriának kitűnő sugallata támadt. - Antjétől sokkal többet kapok! - szólt váratlanul, mire a család lecsendesedett.

- Es ez igaz? - kérdezte végül anya. Mária tágrameredt szemmel nézett rá:

- Antje meghívott. Azt mondta, gondjaiba akar venni.

Lehning anyó gondolkodott, Lehning apó pedig kijelentette, hogy amúgy is mindegy, mert végefelé jár a szünidő és a fürdővendégek hamarosan elutaznak. Anya morgott, de nem szólt semmit.

Mária tovább is Antje integetésére várt. Közben a nagyobb gyerekek eltűntek a strandról. Meierék is elutaztak. Mária csak akkor tudta meg, amikor a villába ment a gyerekekért. Szaladt ki a pályaudvarra. Ott állt a család a peronon, körülöttük egyéb uraságok, akik még fürdőruhát vicéitek. Meierné és Vicki virágokkal voltak megrakva. Mária ott húzódott miéig a háttérben és várta, amíg rákerül a sor. Máriában valami megmozdult, szeretett volna a két testvér nyakába borulni. Nem csak kezet fogni! Hiszen ők is tudták, milyen szép, milyen gyönyörű volt minden!

Hát nem veszi őt észre senki?

De mégis. Kurt hirtelen kiszakította magát a gyűrűből és odaugrott Máriához.

- Na, viszontlátásra! - Elfintorította arcát. - …ha megint ebbe a fészekbe jövök.

Hirtelen megcsókolta Máriát. - Csinos vagy, - jelentette ki. - Ne bőgj már megint. Ki sír manapság? Tanácsoljak neked valamit? Tanulj meg gáncsot vetni.

A fiút elhívták, a család beszállt a vonatba. Abban a pillanatban, amikor elindultak, Meierné és a testvérek integetni kezdtek az ablakból. Mária visszaintegetett nagy buzgalmában elkezdett futni a vonat után és kendőjét lengette. Vicki és Kurt nevetett. Mintha csak megbeszélték volna: hirtelen mindaketten kidugták a nyelvüket. Mária megállt. Mielőtt tudta volna, hogy mit tesz, ő is kiöltötte a nyelvét.

A Köhn-szálló erkélyéről még mindig nem adtak jelt Máriának. De Antje, aki mostanában nagy társaságban fürdött, valamelyik nap hangosan odahívta magához a kis húgát. Márián csak fürdőnadrág volt és így nem látszott meg rajta rögtön, hogy a legszegényebbekhez tartozik. De ezt Antje hangosan közhírré tette:

- A húgom... mit szóltok hozzá? Ő még most is ott lakik a kunyhóban, ahol születtem. De ő sem marad ott, erről majd gondoskodom. Nézzétek csak a lábát! Na? Ezek is olyan híresek lesznek. mint az enyéim. Azonkívül valódi Lehning-arca van... Szépek a fogai, mi? Szerencsét hoznak.

Már a vízben gázolt az urakkal, amikor végre eszébe jutott, mit ígért Máriának.

- Hiszen te meg akartál látogatni, Mária! - kiáltott vissza. - Gyere fel ma hozzám egy kis kávéra! G. P. Tietgen nem fog bántani.

Mivel ezt mások is hallották, G. P. Tietgen nem tehetett semmit, csak nevetett. Mária még aznap délután elment a Köhn-szállóba.

A portás akadálytalanul tovább engedte, amit Mária nem talált egészen természetesnek. Nővére kereveten feküdt és valami nagy babával játszadozott.

- Csapd be jó hangosan az ajtót, - rendelkezett Máriával - hadd hallja G. P. Tietgen is! Szemrehányásokat tett nekem miattatok és azért, mert őt idecipeltem. Néha egészen kibírhatatlan ember...

Mária ezt roppant érdekesnek találta. Nagyon figyelt, egy szót sem akart elszalasztani ezekből a talányos megnyilatkozásokból.

- Igyál kávét! Persze, te csokoládét akarsz, várj, mindjárt rendelek. Mindent megkaphatsz itt nálam, van miből... Es amellett fütyülök az egészre. Mit gondolsz, maradjak megint itt? Beszélj, hiszen olyan értelmesnek látszol!

Mária alig lélegzett, beszélni pedig éppenséggel nem tudott.

- Láttam Frida nővérünket, - mesélte most Antje. - Ő is engem... De sok ideje nem volt számomra abban a hentesboltban. Lübeckbe utazik, ahol főnöke megbízásából konzerveket vásárol... Bizalmi állása van... Azonkívül menyasszony, az ügy komoly... vőlegénye valami kereskedő! G. P. Tietgen is kereskedő.

Mária nem hallót már semmit. Antje a fal felé fordította arcát a párnán. Amikori megint megszólalt, úgy panaszkodott, mint valami gyermek.

- Frida nővérünkkel becsületet vall a Lehning-család. Neki nem fog a mama olyanokat a fejéhez vagdosni, mint múltkor az enyémhez, ö kis boltot nyit majd a férjével, eleinte persze mindent kicsiben csinálnak, de tisztelni fogja őket mindenki. Senki sem fogja tőle követelni, hogy a családját eltartsa és Brodtennel, meg szegényházzal sem fogják fenyegetni.

Mária nem tudta tovább elviselni nővére panaszos hangját és sírásra fakadt. Antje is könnyeket ontott, benn zokogott a nagy baba selyemruhájában. Végül felült és ránézett Máriára, - most egészen más arca volt, legalább is akarta, hogy más arca legyen. Mária észrevette, hogy megerőlteti magát.

- Tanácsoljak neked valamit, Mária? Maradj te csak tisztességes. Még ráérsz, figyeld meg, ki jut előbbre, én vagy a Frida.

- Jó, - bólintott Mária engedelmesen.

- Most aztán edd meg a kalácsot! - Mária megtette. - Te, szabónő lehetnél. Azoknak mindig van munkájuk és hihetetlen mennyi pénzt keresnek rajtunk. Értesz már valamit ruhákhoz? Gyere, megmutatom az enyéimet.

Antje felugrott a kerevetről, fájdalma már eltűnt. Kirakta a szekrényből minden holmiját és beavatta Máriát a legasszonyibb titkokba. A gyerek még egy ujjal sem mert hozzáérni a sok drága holmihoz, de Antje gyors mozdulattal ráhúzta egyik ruháját. Természetesen nem illett az alakjára, mégis olyan Máriát látott most a tükörben, amilyet ezen a, földön még soha. Antje felhúzta a gramofont és táncolni kezdett vele.

- Ugye nemsokára megint eljössz? Tulajdonképpen meg is tarthatnád ezt a ruhát. Vagy különben nem, még szükségem van rá. Helyette megkapod a babát, jó? Viszontlátásra, Mária! Még várok egy estélyi ruhát Hamburgból, majd megmutatom neked.

Mária elhagyta a Köhn-szállót és karján a hosszúlábú, lisztesképű, zöldselyemruhás pojácával. Kissé kábult volt. Antje gondjaiba akart venni! Es mamának már elmeséltem, hogy mi mindent fog nekem ajándékozni! Csak nehezen talált haza, útközben kigondolta, hogy mit fog mesélni: Antje megígérte, hogy szabónővé képezteti ki. Amikor anyja ezt meghallotta, tényleg elmaradtak a kemény szavak. Kistestvérei megbámulták a pojácát, Mária közben halkan ismételgette: Legközelebb megkérem, taníttasson szabászatra, egészen biztos, hogy rögtön megteszi.

Megint nagyon sokáig kellett várni Antje hívására és ezért Mária valamelyik nap minden felszólítás nélkül ment el a Köhn-szállodába. Az első pillanatban nem értette, mit mond a portás: Antje elutazott, ö elutazott? Hiszen reggel még fürödni látta a tengerben rengeteg ismerősével. Mária nem hitt a portásnak, és amikor ez hátat fordított, gyorsan felsurrant a lépcsőn.

Antje szobája tárva-nyitva volt, de üres. Még ki sem takarították. A padlón csomagolópapír hevert szanaszét, közte a ruha, amelyet Antje akart Máriának ajándékozni. Azt mondta, hogy még szüksége lesz rá és most eldobta. Mária gyorsan összegöngyölítette a kis selyemrongyot és köténye alá rejtette. Az asztalon a csészében még meleg volt a kávé. Megihatta volna, hiszen meghívták. - Gyere el megint, - mondta Antje! Antje estélyi ruhát várt Hamburgból és meg akarta mutatni neki! Mária szorongást érzett és annyira félt, hogy nem mert sírni. A szoba üres volt és zajtalan. Mária hirtelen kereket oldott.

Ezzel vége volt a nyárnak, beállott a hideg és az utolsó fürdővendég is eltűnt a strandról. Mária néha magányosan játszadozott a csónakokkal a víz partján, a halászok ügyet sem vetettek rá; még gyermek volt, noha lába már hosszúra nőtt. Fürdővendéget játszott, egyszemélyiben volt Vicki, Kurt és Mária. Ráparancsolt Máriára, hogy törülje szárazra a gyerekeket, homokvárakat építtetett Máriával, hármasban örült és kavicsokat dobált a sima tenger fölé, - amely a valóságban már háborgott.

Nemsokára már nagy viharok tomboltak és Warmsdorf közelében zátonyra futott egy hajó. Amikor észrevették, a hullámok már régen lesöpörték a fedélzetről az embereket. Valamennyien vízbe fúltak. A hullámok még hosszú ideig vetették partra zsákmányukat: konzervdobozokat és pénzdarabokat. A warmsdorfiak mindent felszedtek, még a sok borostyánkövet is, amit a tenger felkavart feneke küldött nekik.

Végre lecsendesedett a nagy víz, kissé melegebbre is fordult az idő és Mértén Mingo iskola után Máriával kiment a strandra. Azt állította, hogy most olyasmit találnak majd, amit a többiek már nem is keresnek. De mindössze egy bölcsőt találtak, kis gyermek bölcsőjét, a gyermek valamelyik hajósé lehetett. Hol volt már a kis csecsemő, hol voltak a szülei! Fémpántok tartották össze a bölcsőt, ezért tudott ellenállni a hullámok erejének. Mária hazaszaladt a hosszúlábú pojácáért. Szegény már nagyon kopott volt, Mária mégis belefektette a bölcsőbe és most apának és anyának nevezték egymást. Főzőcskét játszottak a homokkal: Mingo halászatról tért haza és vacsoráztak. A felnőttek súlyos hangját utánozták, de Mingo hirtelen természetes hanglejtéssel, így szólt:

- Ha felnövünk, a valóságban is megcsináljuk ezt.

Mária ránézett és boldogan mosolygott. Ebben a pillanatban Antje jutott az eszébe. Antje minden szép beszéde és ígérete után mégis szó nélkül utazott el és azóta sem hallott róla semmit. Hirtelen olyan szorongó érzés fogta el Máriát, mint annakidején az elhagyott szállodai szobában: félt valamitől, valamitől, ami bizonytalan. Félt mindannak a megbízhatatlanságától, amit komoly dolognak neveznek.

- Inkább játsszunk! - könyörögte. Ajka remegett és szeme csupa ijedtség volt.

Mingo megérezte, hogy miről van szó: - Bennem megbízhatsz - mondta. - Én elveszlek feleségül. - Azután megcsókolta és Mária viszonozta a csókot.

Eljött a következő nyár is és szinte észre sem vették, már el is tűnt. Lehning anyó valami távoli tanyán dolgozott, Máriának egészen egyedül kellett elvégeznie a házimunkát és mindazt, amire apjának és testvéreinek szüksége volt, ősszel gyakran már alkonyaikor fáradt volt; sosem hitte volna, hogy ilyen nagy fáradság is van. Tizenkétéves lett. Valamelyik nap estefelé a fenyveserdőbe ment rozsét gyűjteni. Az út a temetőn át vezetett. A batyu nagyon nyomta Mária hátát, le akart pihenni a temetőfal egyik zugába, ahová nem fújt a szél. Mezítláb, nesztelenül közeledett az ismerős zug felé, amikor odaért, észrevette, hogy már ül ott valaki: egy leány, aki kezét a tenyerébe temette,

- Frida, te vagy!

Nővére felelet helyett felpillantott és megmutatta az arcát. Egy szót sem szólt.

- Mit csinálsz itt? Nincsen munkád?

Mert Fridának mindig volt munkája, amióta Heim henteshez került. Ez olyan régen történt, hogy Mária már nem is emlékezett rá és nővérét csak futólagos találkozások alkalmával látta. Frida két éve volt Karl Boldt jegyese és azóta még ritkábban látták.

- Hol van Boldt? Miért ülsz itt egyedül? Hiszen máskor sokkal későbbig dolgozol Heimnél.

- Semmi dolgom nincsen, - nyilatkozott végre Frida. Olyan arca volt, mint máskor, csak a vonásai látszottak merevebbnek valamivel. - És ha van, akkor is csak az én bajom, - tette hozzá.

Mária ezt nem értette.

- Hát nem házasodtok tavasszal? Karl nem veszi meg a boltot?

Frida felállt. - Hogyne, hogyne, - mondta - így terveztük, de azt hiszem, nem lesz belőle semmi.

- Valami bajod van? - kérdezte Mária.

- Semmi, semmi. És ha volna is, - nekem egyedül kell elintéznem.

- De hiszen bent vagy a betegsegélyzőben.

- De nem ezért! - kiáltotta a lány, majd hirtelen furcsán mentegetődzni kezdett, hogy már olyan régóta nem volt a szülőknél, meg a testvéreknél a parti házikóban. Amikor beszélt, hosszasan elnézett a sírok felett.

- Sosem volt szabad időm - mondta. - De nemcsak emiatt... Nem hozhattam volna nektek semmit a Heimtől, mert meg kellett volna fizetnem és Boldt minden pénzt az üzletünk számára akar félrerakni. De most már ez is mindegy. - Halkan, szinte önmaga számára ismételte: - Mindegy. Fizetni kell... - Mintha kívülről akarta volna megtanulni ezeket a szavakat.