Bővített újrakiadás

A szerzőtől az Álomgyár Kiadó gondozásában megjelent:

Árnyoldal, 2016

Újrajátszás, 2017

Blokkolj, ha tudsz!, 2024

Árnyoldal – bővített újrakiadás, 2024

Ne nézz vissza!, 2025

Copyright © Csiki Enikő, 2025

Hungarian edition © Álomgyár Kiadó, 2025

Minden jog fenntartva!

Borítóterv: Fehér Zsanett

A fedél Koppányi Lilla munkája.

Szerkesztette: Drabon Zoltánné

Korrektor: Ábrahám Viktória

Álomgyár Kiadó, Budapest, 2025

Felelős kiadó: Nagypál Viktor

Elérhetőségeink:

+36 1 770 7890

admin@alomgyar.hu

www.alomgyar.hu • www.facebook.com/alomgyar

instagram.com/alomgyarkiado

Elektronikus változat
Békyné Kiss Adrien

ISBN 978-963-6831-40-0

„Bánts meg igazsággal, de soha ne ringass hazugsággal.”

Ismeretlen szerző

1. fejezet

Zack

Sebesen száguldok a kapu felé, miközben a légzésemre figyelek. Próbálom kizárni a zajt és a vér fémes ízét a számban, és nem törődni semmivel, csak az ütésre összpontosítani. Nincs időm gondolkodni, hova lőjem a korongot, mert a hátvédek már a nyomomban vannak. Tűpontosan célzok, és egyetlen könyörtelen mozdulattal beküldöm a kapu bal felső sarkába.

A jégkorong alapvetően gyors játék. Kegyetlenül gyors. Századmásodperceink vannak arra, hogy döntsünk, kockáztassunk, irányt váltsunk. És egy pillanaton múlik minden. Most sincs ez másképp.

Az előbb még kiabálástól visszhangzott az aréna, most pedig síri csönd ül a lelátókon. Szinte hallani lehet a korcsolyák karistolását a jégen és a fáradt levegővételeinket. Még a szurkolók is bent tartják a levegőt, csendben figyelve reménykednek. Aztán a háló megremeg, a góljelző lámpa felvillan, és a csarnok felrobban, ahogy a tömeg egyszerre ugrik fel éljenezve.

Felnézek a kijelzőre és mosolyra húzom a számat, már csak két másodperc maradt hátra, és mi vezetünk. Még nincs vége a játéknak, de innen már egyenes út vezet a győzelemig. Míg a kijelzőt figyelem, a csapattársaim nekem csapódnak, a nyakamba ugranak, ordítanak, megveregetik a vállamat.

Egészen kicsi voltam még, amikor apám először korcsolyát húzott a lábamra. Kivitt a jégre, hogy megtanítson siklani, de arra nem számított, hogy ez már a génjeimben van. Nem sokkal később megkaptam életem első hokiütőjét, mellyel már az első edzésen kiütöttem az elülső tejfogamat. Anyám azóta is csak csóválja a fejét, ha ránéz a hűtőre ragasztott fotóra, ahol fogatlanul vigyorgok. Emlékszem, mennyire büszke voltam erre a hokis sérülésemre, hónapokig úgy járkáltam, mint valami háborús hős. Azt játszottam, hogy NHL-játékos vagyok, és engem ünnepel a világ, merthogy a foghíj menőnek számít a hokisok között. Akkor még nem sejtettem, milyen hosszú és kemény út vár rám, mire ez a játék tényleg a hivatásommá válik.

Végigpillantok a csapattársaimon, arcukon ott ragyog a győzelem mámorának szinte tapintható öröme. Velük együtt nevetek én is. A nagy összeborulást a bíró sípja szakítja félbe, mire szétválunk, hogy középkezdéshez készüljünk, de előtte elkorcsolyázom a büntetőpad előtt, és még egyszer végigpillantok a lelátón. Keresek valakit.

Ez a meccs volt a belépőm a profi ligába. És az az ügynök, akit most épp nem látok a lelátón, ő ennek a kulcsa.

Alig kezdjük újra a játékot, a bíró hosszan belefúj a sípjába, véget vetve a meccsnek.

– Szép volt! – vigyorog rám Mark.

Visszamosolygok, és összeütjük a kesztyűs öklünket.

– Szép, bizony! Köszi a passzokat.

Leöklözünk a többiekkel, majd kezet fogunk az ellenféllel is.

Hálás vagyok Marknak. Nemcsak ma, de egész szezonban jó passzokkal segített hozzá a szenzációs formámhoz. Brutál jó hátvéd, és a legjobb barátom. Ötéves korunk óta elválaszthatatlanok vagyunk. Együtt kezdtük a hokit is, és rohadtul jól nyomjuk mind a ketten, az edző pontosan tudja ezt. Ezért is szólt ma külön nekünk, hogy egy ügynök figyeli a játékunkat. Szerencsére a csapat a szezon eleje óta szárnyal, ez volt zsinórban a tizennegyedik győzelmünk. Ha a következőt is behúzzuk, behozhatatlan lesz az előnyünk. És ez azt jelenti, hogy miénk a bajnoki cím.

Miközben vigyorogva lesiklunk a pályáról, az edző odaint nekem. Kilépek a sorból, és elengedem a többieket, hogy az öltöző felé haladjanak tovább.

– Ügyes voltál, fiam – csap egyet a sisakomra.

– Köszönöm, mester!

– Valaki beszélni akar veled. Mozgasd a segged!

A hírre képtelen vagyok letörölni a boldog vigyort a képemről.

– Értettem, uram.

Az öltözőben villámgyorsan lekapkodom az átizzadt cuccaimat, hogy minél hamarabb beállhassak a hideg víz alá, és lenyugtassam az idegeimet.

Csak pár percig élvezem a zuhany hűs vizét, nem akarom sokáig várakoztatni az ügynököt. Elzárom a csapot, kilépek, és a többieket kikerülve felkapok egy törülközőt. Gyors mozdulatokkal szárazra dörzsölöm a testemet, majd belebújok a ruháimba, amik azonnal magukba szívják a bőrömön maradt vízcseppeket. Utoljára még áttörlöm a vizes hajamat, aztán a nedves frottírt rádobom az ajtó melletti székre, majd elköszönök a még mindig ünneplő srácoktól.

A sporttáska szíja belevág a bal vállamba, miután átvetem a fejemen, a jobb oldalam pedig még mindig sajog egy rosszul sikerült ütközéstől. De amikor megpillantom a pasast, minden fájdalmam elszáll. Reflexből végigsimítok a borostámon.

Ideje lenne megborotválkoznom.

– Jó estét! Ön biztos Zack Morrison – szólal meg az öltönyös pasi, miközben felém nyújtja a kezét.

Távolról valamivel magasabbnak tűnt. Most, hogy szemtől szemben állunk, látom, hogy alacsonyabb nálam. De az elegáns megjelenése annyira magabiztos, hogy ez pillanatok alatt feledteti a termetét.

– Igen, én vagyok – fogok kezet vele.

– Nagyszerű. Rob Steel vagyok, a Vancouver Canucks képviseletében. Lenyűgözött, amit ma a jégen csinált.

Felvonom a szemöldököm.

– Hosszú út Vancouverből, csak egy meccsért.

– Nem csak egy meccs volt ez – feleli, és halvány mosoly fut végig az arcán. – Egy szezon figyelése után ez volt az a megerősítés, amit vártam.

A zakója belső zsebéből kihúz egy névjegykártyát, és felém nyújtja.

– Van egy ajánlatom. De ma este bizonyára kimerült, és nem rabolnám az idejét. Holnap viszont tiszta fejjel szívesen leülnék tárgyalni önnel, és örömmel venném, ha meghallgatna. A kártyán rajta a számom. Hívjon fel, és egyeztetünk.

– Köszönöm. Hívni fogom – biccentek, a hangom nyugodt, de belül majd szétvet az adrenalin.

– Akkor holnap – mondja. Búcsúzóul kezet rázunk a másnapi találkozó ígéretére, aztán megfordul, és határozott léptekkel kisiet a jégcsarnokból.

Megbízhatónak tűnik. De hát ki tudja, hogyan mennek a dolgok a nagyok között. Az edző sokszor mesélt erről a világról, és nem mindig szép szavakkal. A kezdőket könnyen átverik, ha nem figyelnek, vagy naivak. Talán nem is olyan hülyeség, amit tanácsolt néhány napja, hogy kellene egy menedzser. Valaki, aki intézi a hivatalos szarságokat, míg én csak játszom. És akkor nekem csak az élvezet marad: a jégkorong, a csajok és persze a pénz.

– Szia, Zack! – szólal meg egy ismerős, kissé bizonytalan női hang a hátam mögött.

Megfordulok.

Mint mindig, Mel most is megvárt a meccs után, hogy gratuláljon, és hogy elcsípje a mosolyomat, amit szexinek tartanak a lányok. Ő a női hokicsapat kapitánya. Mel pokolian jól játszik. Gyors, pontos, határozott… csak hát csaj.

Nincsenek hímsoviniszta nézeteim, de a hoki kemény játék. Olyan, amit főleg erős férfiak játszanak. Amikor a mézbarna szemébe nézek, már nem is a játékost látom. Hanem egy lányt.

Eddig nem is volt rá alkalmam, hogy alaposabban szemügyre vegyem. Most gyorsan végigmérem, és a szám sarka önkéntelenül is felfelé kúszik.

Az ő tekintete is megakad rajtam, ajkai kissé szétnyílnak, a levegőt remegve szívja be rajta. Egy pillanatra eljátszom a gondolattal, milyen lenne megcsókolni. Aztán hirtelen vállon veregetnek. Chris az, a kapusunk. Szerencsére ő visszaránt a valóságba.

Halkan káromkodom.

Mégis mi a francot csinálok?

Egy olyan csaj csókjára vágyom, aki nem is a barátnőm.

Rávillantok egy olyan mosolyt, amit az ember akkor vet be, amikor leplezni akarja a zavarát.

– Láttad a meccset? – kérdezem, aztán rögtön rájövök, mennyire hülye kérdés volt, mert persze, hogy látta.

– Igen. Szuperül játszottál. Gratulálok a mesterhármasodhoz.

– Köszi. Te is nagyot mentél tegnap.

A szeme felragyog a dicséret hallatán.

Mel a csapat melegítőnadrágját viseli, és hozzá egy fehér, testhez simuló felsőt, ami szenzációsan kiemeli az alakját. Átkozom magam, amiért úgy bámulok rá, mintha még sosem láttam volna nőt.

De tényleg! Bármikor korábban találkoztunk, vagy a bő iskolai egyenruhájában volt, vagy eltakarta a hokis felszerelés. Egyik sem épp arról híres, hogy megdobogtatja az ember szívét. Most viszont valami kattant nálam, mert ő ugyanaz a Mel, de valamiért folyton újra és újra őt nézem.

Az arca egyre vörösebb, ahogy újra összeakad a tekintetünk. Imádom ezt benne. Semmi mesterkéltség, csak tiszta, őszinte reakció. Most még a szemüvege is tetszik, pedig eddig mindig elvonta a figyelmem arról a különleges, enyhén egzotikus vágású szempárról.

Túl sokáig nézem őt, ezért csak későn veszem észre, hogy a bejáratnál már vár valaki. Az, aki a legprofibb módon tudja feledtetni velem minden fájdalmamat. Vagy gyönyörré változtatja? Magam sem tudom.

Melt lerázom egy gyors köszönéssel, aztán megindulok a miniszoknyába bújtatott lábak felé.

– Szervusz, édes! – csókolok bele Raisa nyakába.

– Szia! – karolja át a barátnőm a derekamat. – Nyertetek?

A kérdéséből egyből levágom, hogy nem nézte a meccset. Most sem… Pedig ma játszottam életem legnagyobb meccsét. Valahol mélyen bíztam benne, hogy most kivételesen időben ideér.

– Igen. Mesterhármast lőttem – mondom, de a hangomban már nincs öröm.

– Ügyes vagy! – simít végig a hajamon, mintha egy kiskutyát dicsérne. – Akkor elviszel arra a bulira, amiről múlt héten beszéltem?

Buli? Most? Komolyan?

Nem vagyok olyan formában, hogy kibírjak egy részegektől nyüzsgő bulit, ahol mindenki ismer engem, de én senkit. Titokban abban reménykedtem, hogy inkább hazamegyünk. Hogy végre megkapom a csajom testét, aztán békésen beájulhatok mellette.

Na, ennek most lőttek.

– Muszáj? – kérdezem, miközben jelzésértékűen belemarkolok a fenekébe.

– Utána a kedvedben járok, jó? – suttogja, hosszú körmei az ajkamhoz érnek.

Utána?

Konkrétan már most alig állok a lábamon, de ahogy rám emeli azt az igéző kék szemét, képtelen vagyok nemet mondani neki.

Csak legyünk már túl rajta…

Még közelebb húzom magamhoz, és mélyen, sokat sejtetően a fülébe búgok. Rossz ötlet volt. A parfümje azonnal irritálni kezdi az orromat. Ellépek tőle, és magam sem tudom, miért, de visszanézek a pálya felé, és veszek egy mély levegőt.

A sötét parkoló visszhangzik a csapattársaim boldog kurjantásaitól. Az öltözőben fél füllel hallom, hogy ők is buliba készülnek, talán pont ugyanabba, ahová mi is. Ha így van, akkor meg van mentve az estém.

Ahogy kilépünk a lámpafénybe, hangos kiabálás fogad. Úgy sejtem, ők már elkezdték a piálást.

– Ülj be a kocsiba, máris megyek – szólok oda Raisának, aki felsóhajt, de nem ellenkezik.

Ledobom a sporttáskát az út szélére, és odasétálok a srácokhoz.

– Zacky fiú! – köszönnek egyszerre, vigyorogva.

– Mi a pálya?

– Ígérd meg, haver! Ha egyszer az NHL-ben fogsz játszani, nem igazolsz a Pittsburghbe – röhög Mark, miközben hátba vág.

– Hé! Mit mondott a faszi? – kérdezi Jax, miközben már bontja is a következő üveget.

– Még semmi konkrétat. Holnap találkozunk, hogy elmondja az ajánlatát.

– Akkor gyere – mondja Jax, és felém nyújtja a whiskyt. – Erre innunk kell!

Ő a másik támadó, sajnos abbahagyja a hokit a szezon után. Nem saját döntésből, a szülei nem támogatják tovább. Rohadt egy helyzet. Az ősei szerint neki az apja nyomdokaiba kell lépnie. Ő pedig egyetlen fiukként kötelességének érzi, hogy a majdnem kilencszáz kilométerre lévő ottawai egyetemre menjen továbbtanulni, hogy jogot hallgathasson. Jó haverom, szóval tényleg sajnálom. De ki tudja, talán egyszer szükségem lesz egy szuper ügyvédre. Ha így nézem, nem is akkora baj, hogy jogász lesz belőle. Mióta kiderült, hogy felvették, mindenki ezzel szekálja. Főleg azért, mert Jax az egyetlen köztünk, aki képes meginni tíz felest úgy, hogy másnap kutyabaja se legyen. Mark szerint született alkoholista. Szerintem csak immunis a piára.

A srácok körbeadják az üveget, sorra meghúzzák, majd engem is megkínálnak.

– Te nem kérsz? – kérdi Mark.

– Nem rajongok a Crown Royalért. Meg Raisa se örülne, ha részegen vinném buliba.

– Puhapöcs! – jelenti ki a haverom minden lelkiismeret-furdalás nélkül.

Valamiért ez kurva vicces lehet, mert a többiek hangos röhögésben törnek ki. Felsóhajtok, és mégis elkérem tőlük a piát. Egy másodpercre még meg is torpannak a meglepetéstől, de aztán átadják. Nagy levegőt veszek, és a számhoz emelem. Abban a pillanatban, ahogy a torkomba engedem az alkoholt, valaki megnyom egy dudát a parkoló másik végében, mire félrenyelek. Köhögni, krákogni kezdek, a többiek meg újfent vihogásban törnek ki.

– Ez tutira az asszony volt – vigyorog Jax, miközben idétlen párzó mozdulatokat imitál a csípőjével.

– Te hülye vagy, cseszd meg! – nevet fel Mark, és belebokszol Jax oldalába.

Bírom ezeket az idiótákat. Még ha retardáltak is néha. Amikor együtt megyünk piálni, a csajom nélkül, én is pontosan így nézhetek ki, mint most ők.

Viszont míg holnap reggel én egy formás női test mellett fogok ébredni, addig ők borzasztó másnaposan térnek majd magukhoz valamelyikük kanapéján, vagy mellett.

– Jól van, menjetek csak előre. Találkozunk a buliban – búcsúzom, majd visszasétálok a táskámhoz. Felkapom a vállamra, majd beteszem a csomagtartóba, és bevágódom a volán mögé.

– Azt hittem, azokkal a barmokkal maradsz – förmed rám Raisa.

Kell egy kis önuralom, hogy ne vágjak vissza. Ha én képes voltam végighallgatni a múltkori nyávogós, csacsogós barátnőit, akkor igazán elviselhetné, hogy pár percet beszélgetek a haverjaimmal.

Fáradt vagyok. Nyűgös. Nem hiányzik, hogy az este veszekedésbe torkolljon. Inkább lenyelem a válaszomat.

Az út alatt egyikünk sem próbál beszélgetést kezdeményezni. Ő a telefonját nyomkodja, én pedig a vezetésre figyelek.

Hamar megérkezünk a címhez. A feldíszített ház, a verandán lévő söröshordók és a csoportokba verődő emberek árulkodnak róla, hogy jó helyen járunk.

A házigazdát nem ismerem, nem mintha ez meglepne. Az arcmemóriám nagyjából egy búgócsigáéval vetekszik. Voltam már olyan buliban, ahol háromszor mutatkoztam be ugyanannak a srácnak, mire rájöttem, hogy előtte együtt húztuk le a feleseket a konyhapultnál.

A fogadtatás viszont most még engem is meglep. Alig lépünk be, máris körülvesz a tömeg. Mindenki gratulál, pacsit ad, hátba vereget, valaki még arra is megkér, hogy írjam alá a pólóját. Vagy a cicijét.

A nappaliig se jutunk el, amikor valaki fellő egy tűzijátékot a kertben. Egy pillanatra mindenki megfagy, aztán kitör a káosz. Az emberek egymást taposva özönlenek kifelé a házból, hogy megcsodálják.

– Megyek, megkeresem a csajokat – hajol közelebb Raisa, és egy gyors csók után felszalad a lépcsőn.

A srácok közben szétszóródtak a házban. Valaki csajozni megy, a többiek italt vadásznak.

Én az utóbbiakhoz tartozom, szerencsére a hokis haverjaim is megérkeztek.

Mark, Jax és én egyszerre indulunk meg a konyha felé, ahol ilyenkor általában a behűtött söröshordók szoktak lenni.

– Hol vannak a poharak? – nézünk szét tanácstalanul.

– Ki az a barom, aki pohár nélkül szervez bulit? – háborog Jax.

– Lazíts, valamit csak találunk – von vállat Mark.

Közben az emberek is elkezdenek visszaszivárogni a házba a tűzijáték után.

– Beszarok… Nézzétek már! – bök a nappali felé Jax. – Ez nem annak a bolond nőnek a lánya?

Felkapom a fejemet. A sör hirtelen rohadtul nem érdekel. Feltűnésmentesen pásztázom a táncoló tömeget, és meglátom.

Mel?

Ugyanabban a cuccban van, amiben a pálya szélén is láttam, amit jóindulattal sem lehet bulizós ruhának nevezni. De a melegítőnadrág úgy simul rá a formás testére, hogy eszem ágában sincs panaszkodni. A fehér, testhezálló felsőjét most egy cipzáros pulcsi takarja, de az alakja még így is kirajzolódik alatta.

Továbbra is őt nézem kíváncsian, leplezetlenül. Mintha megérezné a tekintetemet, hirtelen felém kapja a fejét, aztán rám mosolyog. Zavartan megigazítja a szemüvegét, mint aki hirtelen nem tudja, mit kezdjen a figyelemmel. És ettől csak még inkább tetszik.

– Hé, ember, ez téged néz – bök oldalba Mark.

– Én azért egyszer megdöngetném – röhögi el magát Jax.

Mel ráeszmél, hogy a nevetés ellene irányul, a mosolya eltűnik, és elfordul.

Bassza meg!

Legszívesebben odalépnék hozzá, de Jax hangja visszaránt:

– Megvannak!

Három üvegpoharat kap le a szekrény tetejéről, és diadalmasan felénk nyújtja.

– Te hülye, ezek pezsgőspoharak – mordul rá Mark.

– Ráadásul kristály – jegyzem meg, miközben forgatom az elegáns talpas poharat a kezemben. – Ebből akarsz sört inni?

– Mit finnyáskodtok? – von vállat, és már csapolja is bele a sört a hordóból.

Nincs mit tenni. Követjük a példáját. Mert egy ponton túl az ember beletörődik. Akár abba is, hogy kristálypohárból iszik sört.

Mel még mindig a nappaliban álldogál, de már nincs egyedül. Az a zenész srác áll mellette, akit a fiúk ki nem állhatnak. A csávó ráérősen simogatja Mel vállát, ő pedig rámosolyog. Ez lebénítja az agyamat, de nem kerülik el figyelmemet a Mel vállát tapogató gitáros ujjai, és a testtartásuk közelsége.

Aztán Mark hangja ránt vissza:

– Te! Mióta dugod Raisát? – kérdezi tőlem a maga jól ismert, tapintatos stílusában.

– Úgy érted, mióta vagyunk együtt?

– Ja. Úgy is lehet mondani.

– Lassan egy éve – válaszolom.

– Ne szívass! És szereted? – vág közbe Jax.

– Gondolom. Nem tudom.

– Nemrég olvastam, hogy öt dologból meg tudod mondani, hogy szerelmes vagy-e – mondja Mark, és egy húzásra kiissza a sörét.

– Te tudsz olvasni? – kontráz Jax, szemrebbenés nélkül.

– Hahaha… rohadt vicces vagy – morog Mark, de azért elvigyorodik. – Szóval… van ez az öt hülye kérdés, ami… – megtapogatja a farmerdzsekije zsebét. – Hova tettem a cigimet?

Benyúl a belső zsebébe, előhúz egy dobozt, és szokásához híven megkínál vele. Mint mindig, most is nemet intek.

– Nem zavar, hogy épp valakinek a konyhájában állunk? – kérdezem, a cigire utalva.

– Ez nem egy templom, haver – von vállat Mark, majd a szájába tol egy szálat, és rám néz. – Szóval, ha mind az öt kérdésre igennel válaszolsz, akkor elég jó eséllyel szerelmes vagy – mondja, miközben rágyújt.

– Legalább használj egy kistányért hamutartónak! – próbálkozom újra.

– Ne zavarj bele, fontos dolgot mondok! – utasít rendre. – Az első kérdés: ha úgy érzed, legszívesebben világgá kürtölnéd az illető nevét.

– Te most szórakozol velem? – nézek rá hitetlenkedve.

Jax már alig bírja ki nevetés nélkül, szemében ott ül a vigyor, csak még nem robban ki belőle.

Azt gondoltam, hogy ennél komolyabb kérdésekkel lehet kideríteni a szerelem valódiságát, de Marktól nem is vártam mást.

– Várd ki a végét – mondja a haverom a füstön keresztül. – Gondolkodj majd rajta később, mikor egyedül vagy. Aztán, ha mind az öt stimmel, akár feleségül is veheted, bánom is én – vonja meg a vállát.

Felmutatja két ujját, és folytatja:

– A második, ha féltékenységet érzel, amikor mással dumál. A harmadik, ha naponta többször is mosolyt csal az arcodra – folytatja Mark.

– Szerintetek a piában volt valami, amitől ilyen lett? – morfondírozik Jax, miközben megvizsgálja a poharában lötyögő utolsó korty sört.

– Pszt, még nincs vége – csitítja el Mark. – A negyedik, ha úgy alakítod az idődet, hogy minél többet lehess vele.

– És mi az ötödik? – szól közbe türelmetlenül az egyik védő, aki időközben észrevétlenül mellénk keveredett.

– Az most… nem jut eszembe – dörzsöli meg a homlokát.

– Hé, Mark! – szólal meg egy ismerős szőke bombázó, aki pár perce riszált be hozzánk. – Akkor én biztos szerelmes vagyok beléd!

A lány kacagva belekarol a részeg haveromba, aztán szó nélkül magához húzza és lesmárolja.

Persze Jax ezt sem hagyhatja szó nélkül:

– Az ötödik lehetne az is: nem chlamydiás-e – vigyorog, és kortyol egyet a söréből.

Feltartom a tenyeremet egy pacsira, Jax pedig azonnal mozdul. Mindketten ismerjük Markot. Néha egy bunkó paraszt, de csak kívülről. Az álarc, amit visel, nagyon vastag, és keveseknek engedi, hogy belássanak mögé. Sokan azt hiszik, hogy a hokin kívül semmi más nem érdekli. De ez nem igaz. A pokolba is, sokkal komolyabban veszi az életet, mint bárki más közülünk. Az apja már kiskorától az életre „nevelte”, elég sajátos, kemény módszerekkel. Nála a testi fenyítés csak egy kis megdorgálásnak számított.Az, hogy Mark most gyakrabban jár el bulizni, és rendszeresen leissza magát, csak annyit jelent, hogy kiengedi a fáradt gőzt.

Nekem nem kellenek az ilyen partik. A gőz kiengedésére ott van a hoki.

Ha túl sok az energiám, akkor kirobbanóan játszom.

Ha dühös vagyok, belemegyek egy bunyóba a jégen.

Egy meccs nekem többet jelent, mint bármelyik buli.

A távolból meghallom Raisa hangos kacagását. Magam sem tudom miért, de elkezdek gondolkodni azokon a dolgokon, amiket Mark itt az előbb összehordott a szerelemről.

– Honnan szedted ezt a „szerelmes” baromságot? – kérdezem, félbeszakítva Mark turbékolását az ölében ülő szőkével.

– A múltkor beleolvastam egy nőknek szóló újságba – motyogja.

– Mi van?! – hördül fel Jax. – Te nőknek szóló magazinokat olvasol?

– Ja, és a „Mit tegyek, ha a pasimnak túl kicsi a szerszáma?” rovatból inspirálódtál? – szívatom tovább.

Mark arca elvörösödik, lassan megegyezik a csaj piros felsőjének árnyalatával.

– Jól van, kussoljatok már! – mordul fel. – Sokan voltak a sportorvosnál, lemerült a telóm, és csak úgy belelapoztam. Az a cikk meg érdekesnek tűnt.

– Aha, persze – vigyorog Jax, de már alábbhagy a piszkálódása.

– Legalább olvasok valamit. Nem úgy, mint ti – vág vissza Mark, és beleszív a cigijébe.

Még mindig mosolygok magamban, amikor érzem, hogy a sör megtette a hatását. Otthagyom a társaságot, és elindulok felfelé, a mosdót keresve.

A nappaliban megpróbálom átverekedni magam a tömegen a lépcsőig. Szerencsére majdnem mindenkinél magasabb vagyok, és egy vállal szélesebb, így haladok, mint egy jégtörő.

A lépcsőfordulóban lévő ablaknál megállok egy pillanatra. Raisa és a barátai már a reflektorokkal megvilágított kertben viháncolnak. Egyikük kerti slagot tart a kezében. Tavasz van, de még messze nincs elég meleg az ilyen vízicsatákhoz, de az alkoholtól túlfűtött lányokat ez persze egyáltalán nem érdekli.

A körülöttük álló srácok egyre bátrabban locsolják őket, mire a csajok tettetett felháborodással sört vagy vodkás gyümölcslevet locsolnak vissza rájuk.

Az egyik srác Raisa mögé lép, hátulról átkarolja, majd nevetve lenyomja a földre. Nem durván, de épp annyira alattomosan, hogy közben minél jobban hozzáérhessen.

Raisa visítva nevet. És nem ellenkezik.

Én csak állok az ablaknál, nézem őket, aztán egyszerűen elfordulok, és folytatom az utamat felfelé a lépcsőn.

Az emeleten meglepően kevesen vannak, és a mosdót is könnyen megtalálom. Miután végeztem, kéztörlés közben döbbenek rá, egyáltalán nem érdekel, hogy a szemem láttára taperolták le az imént a csajomat. Ez már önmagában sokat elmond a kapcsolatunkról. Nincs is kedvem ezen rágódni. Leoltom a lámpát, és kilépek a mosdóból.

A folyosó végén egy félig nyitott ajtó mögül halk gitárzene szűrődik ki, majd egy kellemes női ének. Nem akarok leskelődni, de a kíváncsiság mégis odavonz.

Az ágyon két női láb hever, de az arcot pont nem látom. A mellette lévő széken a már korábban látott gitáros srác pengeti a húrokat.

Nesztelenül ellépnék az ajtótól, de aztán felismerem a női hangot, és belököm az ajtót. A lábak tulajdonosa nem más, mint Mel. Ő ül ott, és mozdulatlanul bámul rám. A srác védelmezően felpattan, gitárját letámasztva elém lép.

– A mosdó nem itt van – mondja szúrós hangon.

– Tudom.

– Akkor mit keresel itt?

Jó kérdés.

Mit is keresek itt?

– Zack? – szólal meg ekkor Mel. – Ha Raisát keresed, ő már lement.

– Kösz – felelem.

Mel újra zavarba jön, elpirul, amikor a szemembe néz. Én pedig önkéntelenül elmosolyodom. Aztán elkapom róla a tekintetemet, kihátrálok, és elindulok lefelé.

Lefelé már nem lassítok. Kiviharzok a bejárati ajtón, és meg sem állok a veranda lépcsőjéig. A zene még mindig hangosan szól, de itt kint legalább nincs tömeg.

Összehúzom magamon a vékony inget, leülök a kemény fapadlóra, és fejemet a korlátnak támasztom.

Azon gondolkodom, mi a franc történik velem. Egyszerűbb lenne most felállni, elsétálni innen, és hazamenni.

De ez nem lenne rám jellemző. Anyám nem úgy nevelt, hogy cserben hagyjam a barátnőmet. Még akkor sem, ha egyre kevésbé érzem úgy, hogy valóban az.