Robnak

Mindenért, amit értem tettél és tenni fogsz.

Teljes félórát néztelek,

kis lepke… Hogy ringott veled

az a sárga virág, s bizony,

ettél? aludtál? nem tudom!

Mily csöndes voltál! befagyott

tenger sem csöndesebb!

de hogy örülsz majd, amikor

megtalál és tovasodor

a szél a fák felett!

Részlet William Wordsworth
Egy pillangóhoz c. verséből

(Szabó Lőrinc fordítása)

*

Donde una puerta se cierra, otra se abre.

„Egyik ajtó zárul, másik ajtó tárul.”

Miguel de Cervantes: Don Quijote

(Győri Vilmos fordítása)

1

2018

Az egész novemberben kezdődött. Tisztán emlékszem a nyomasztóan sötét égre és a pázsit fölött két láb magasan lebegő ködre. A rothadó avar nyirkos szaga elkeveredett a kialudt máglyák füstjével. Mintha az egész kertre valamiféle teher nehezedett volna. Nem tudom, miért fontos az időjárás, de rengeteg történet kezdődik vele. Lehet, hogy nem próbálkozom elég keményen. Lehet, hogy inkább a levéllel kellett volna kezdenem. Végül is, azzal kezdődik el igazán a történet. Amiatt lendült mozgásba minden, ami azután következett.

Ledobtam a borítékot a konyhaasztalra, és bekapcsoltam a vízforralót. Tudtam, hogy szükségem lesz a koffeinre ahhoz, hogy legyen erőm felnyitni. Bár addigra elszállt már az étvágyam, következő halogatási kísérletként két szelet kenyeret helyzetem a pirítóba, majd ismét rámeredtem a levélre. A törtfehér, vastag borítékon nyomtatva állt a nevem és a címem. Tudhattam volna. A feladó olyan fontosnak tartotta a tartalmát, hogy ajánlottan küldte. Nekitámasztottam a kenyereskosárnak, és elővettem „A világ legjobb anyujáka” feliratú bögrémet. Belelógattam egy teafiltert, aztán megint kézbe vettem a levelet, és legyezni kezdtem magam vele. Szándékosan halogattam a felnyitását, mert tudtam, hogy utána örökre meg fog változni az életem.

Visszatettem a borítékot az asztalra, és odaléptem a teámmal az ablakhoz, a lehető legtovább elnyújtva a boldog tudatlanság állapotát. Kinéztem a kertre, a vadgesztenyefa árnyékára, ahol még mindig ott állt Dylan piros-sárga játék autója. A tetejét zöld algaréteg borította, ami nem lepett meg, hiszen évek óta nem játszott vele. Még a teknős alakú homokozója is ott hevert a pázsiton, ami alatt valószínűleg már régóta kipusztult a fű. Az egész gyerekkora ott hevert előttem, és jóleső érzéssel gondoltam vissza a teázásaira, amelyeket a kis faházában rendezett a plüssmackóival, amikor azt hitte, hogy nem látom. Ma már fészernek hívja, és tagadja, hogy valaha is lett volna teáskészlete, de gondosan selyempapírba csomagoltam, és feltettem a padlásra, hogy majd az unokáimnak is elővehessem. Elképzeltem, ahogy egyedül ül a kollégiumi szobájában, a könyvei fölé görnyedve, fáradt szemét dörzsölve, korgó gyomorral, és azon töpreng, honnan fogja a következő étkezést megkapni. Aznap, amikor Ralphfal beköltöztettük a koliba, bevittem egy edényekkel és konyhai eszközökkel teli dobozt a konyhába, amelyet a többi hallgatóval kellett megosztania. A hűtőben nem volt hely a zöldségnek és gyümölcsnek, amit vittem, mivel már teletömték a legfontosabb dolgokkal – sörrel, vodkával és a tisztesség miatt egy zacskó zöldsalátával. Úgy éreztem, egy félév alatt tönkre fogják tenni a közel két évtizedes táplálásomat. Senkit sem fog érdekelni, hogy eszik-e naponta ötször, senki sem fog gondoskodni róla, hogy eleget igyon, senki sem fogja beosztani a gumicukrát. És igazam is lett, mert azóta is jóformán pizzán, sajtos rúdon és a Tescóban épp akciós sörön él. Biztosított róla, hogy az első félévben „senki” sem dolgozik. Nem csoda, hogy az NHS ilyen állapotban van.

Elöblítettem a csészémet a csap alatt, majd felmentem Dylan szobájába. A csupasz falakat csak a gyurmaragasztó zsíros pöttyei tarkították a poszterei helyén. Lehuppantam az ágyára, és kisimítottam Manchester City feliratú ágytakaróját. Az egész gyerekkorát végigkísérték a különféle ágytakarók. Az első világoskék volt, kis nyulakkal és kacsákkal. Aztán jöttek a Teletabik, Bob, a mester, a kicsit aggasztó Barbie-korszak, a Thunderbirds, és végül ez. De az egyetemre nem vitte el. Ragaszkodott hozzá, hogy sima, „felnőtt” ágytakarója legyen, és akkor jöttem rá, hogy a gyerekkora egyszer és mindenkorra véget ért.

Newcastle-ben jár az orvosira, és nagyon büszke vagyok rá. Nagyon keményen dolgozott érte, és figyelembe véve, hogy az apja tizenegyedikes korában elhagyott minket, kész csoda, hogy összejött neki. Ez is azok közé a dolgok közé tartozik, amiket nem tudok megbocsátani Ralphnak, de hát mit tehet az ember, ha a titkárnője hét hónapos terhes az ikreivel? Éreztem, hogy kezd elárasztani a már jól ismert keserűség. Ralph és én éveken át próbálkoztunk a második gyerekkel, de egyszerűen nem jött össze. Azt hiszem, elég jól megbirkóztam a csalódással. Én minden energiámat Dylan felnevelésére fordítottam, Ralph meg a titkárnői döngetésére. Az évek során titkárnők hosszú sora váltotta egymást, a sor végén Susie-val, az ikerlányok anyjával. Biztos vagyok benne, hogy szereti őket, de végtelenül mulattat, amikor látom, hogyan küszködik két apróság és egy fiatal feleség – akinek az IQ-ja nem sokkal magasabb a lányokénál – igényeinek a kielégítésével. Susie a gyerekek miatt természetesen most nem tud eljárni dolgozni, így jelenleg egy kékre festett hajú, tweedszoknyás titkárnő dolgozik helyette. Nyakamat tenném rá, hogy Susie-nak benne volt a keze az utódja kiválasztásában. Ralph ötvenöt éves, akárcsak én. Lassabb tempót érdemelne. Egy-két golfkirándulást a fiúkkal, egy szép, csillogó sportkocsit, és nyugodt estéket egy-egy pohár jó borral a tévé előtt. Ehelyett akkor mehet kirándulni, ha le tudja passzolni a gyerekeket, és egy hatalmas családi autót kell vezetnie, mert csak abban fér el az a sok holmi, amit az új családjának mindenhová magával kell cipelnie. Ami pedig a nyugodt estéket illeti, azok csak távoli emlékek. Azt hiszem, az ikrek különösen lefekvéskor igényelnek sok törődést. Ralph egész este le-fel mászkál velük a lépcsőn, egyre szélsőségesebb megvesztegetéseket kínálva fel az órák múlásával. Dehát, ki mint vet, úgy arat, gondolom.

Azóta tudtam, hogy ez a levél meg fog érkezni, amióta Ralph elment, de egyszerűen képtelen vagyok rávenni magam, hogy felnyissam. Szánalmasan hangzik, de tudtam, hogy nem leszek képes elolvasni a szavakat, amelyek hivatalosan is véget vetnek a házasságunknak. Bezártam Dylan szobájának az ajtaját, és elindultam lefelé, hirtelen alig várva, hogy túllegyek rajta. Felvettem a borítékot, és becsúsztattam az ujjam a résbe. A levélpapír ugyanolyan elegáns törtfehér volt, mint a boríték. Lehúztam a szemüvegem a fejem búbjáról, és olvasni kezdtem. „Kedves Mrs. Richards…” Mire végeztem, alig bírtam megállni a lábamon. A levél nem Ralph ügyvédjétől érkezett.

2

1978

Violet Dobbs az arcát tanulmányozta a mosogató fölötti repedt tükörben. A vacsorájuk maradéka még ott lebegett a hideg vízzel teli tálban; duzzadt kenyérhéjdarabok, lebegő borsószemek, és egy darabka margarin a felszínen. Felfordította a tálat, kiöntötte a zsíros vizet, majd kiszedegette a gusztustalan maradványokat a lefolyóból. Megtörölte a kezét egy konyharuhában, aztán visszalépett a tükörhöz. A két középső ujjával széthúzta a bőrt a két szemöldöke között, eltüntetve a két függőleges ráncot, amelyek mintha egyik napról a másikra keletkeztek volna. Nem lenne szabad ennyit ráncolnia a homlokát. Hátrapillantott a válla fölött a súlyos paplan alatt kuporgó, drámaian vacogó Tarára. Az ablaküveg belső oldalán már megjelentek az első jégcsipkék.

Violet ösztönösen összeráncolta a homlokát, majd eszébe jutott az előző gondolata.

– Jól vagy, Baby Girl?

– Nem, nem vagyok jól. Muszáj elmennünk, anya? Rohadt hideg van.

– Ügyelj a szádra, Tara. – Felkente vérvörös rúzsát, majd csücsörített egyet. – Igen, nekem muszáj elmennem, mert szükségünk van a pénzre. – Odafordult a lányához, és megenyhült hangon folytatta: – Figyelj, tudom, hogy nem szeretsz velem jönni, de nem tudom, mi mást tehetnénk. Hacsak nem akarsz inkább itt maradni.

Tara a mellkasához szorította a forró vizes palackot.

– Nem! Nem maradhatok itt egyedül így, hogy ő odalent van. – Az álláig felhúzta a szürke katonai pokrócot, mintha az megvédené.

– Tara, drágám, még ha be is kopogtat, nem kell beengedned.

– De ő a háziúr, anya, és van kulcsa. Nem tudom kizárni.

Violet megrázta a fejét.

– Ez nem helyes. Biztos vagyok benne, hogy a törvény tiltja az ilyesmit. Lehet, hogy az övé a lakás, de most a mi otthonunk. Mi fizetjük a lakbért. – Violet észrevette a lánya felvont szemöldökét. – Ne nézz így rám, Tara. Fizetjük a lakbért, amikor tudjuk. – Ismét a tükörbe pillantott, és az ujjával letörölt a fogáról egy kis rúzst. – Épp ezért kell dolgoznom ma este is. – Körbepördült. – Hogy nézek ki?

– Gyönyörű vagy, de ezt biztos te is tudod.

– Ó, nem is tudom. Nézd csak ezeket a ráncokat a homlokomon.

– Ja, persze. Bárcsak én is olyan szörnyen nézhetnék ki, mint te.

Violet leült az ágy szélére, és megsimogatta lánya hideg arcát.

– Butaságokat beszélsz, kicsim. – Rámutatott a saját arcára. – Nézd csak, mennyi alapozót kellett felraknom. Te viszont csodálatos vagy attól kezdve, hogy kinyitod a szemed, egészen addig, amikor leteszed a fejed a párnára. Nincs szükséged semmire, hogy fokozd a fiatal szépségedet.

Tara karba fonta a kezét és összeráncolta a homlokát.

– Ezt csak mondod. Közel sem vagyok olyan szép, mint te.

– Idővel megtanulod majd szeretni magad, Tara. Ne akarj olyan gyorsan felnőni. Még előtted áll az egész élet. – Violet beszívta az arcát. – Szerinted nekem ilyen volt az arccsontom tizennégy éves koromban? Azt hiszed, ilyen homokóra alakom volt iskolás koromban? – Megrázta a fejét. – Nem, lapos voltam, mint egy deszka, a srácok rám se néztek.

– Ugyan már, anya! Tizennégy évesen már várandós voltál velem.

Violet lesütötte a szemét, és a takaróra meredt.

– Ah… igen… nos, az… más volt.

Tara belecsípett a durva takaróba, és kihúzott belőle egy cérnaszálat.

– Hol van most?

– Tara… fogalmam sincs, hol az apád, kicsim. De már mondtam. Mongóliába költöztek a szülei, és velük kellett mennie. – Violet összecsapta a két kezét, majd összedörzsölte őket, jelezve, hogy a beszélgetés véget ért.

Tara nem akart érteni a testbeszédből.

– Szerinted maradt volna, ha tudott volna rólam?

– Biztos vagyok benne. Akármilyen fiatalok is voltunk, nagyon szerettük egymást. – Hátrasimított egy hajfürtöt a lánya füle mögé, és elmosolyodott. – De azért jól megvagyunk így, ketten is, igaz, Tara? Minden tőlem telhetőt megteszek. Te vagy a mindenem, kicsim, ezt soha ne feledd.

Mindketten összerezzentek, amikor valaki dörömbölt az ajtón.

– Nyissák ki. Colin vagyok.

– Ó, az ég szerelmére! – suttogta Violet. Rákacsintott Tarára. – Ööö… milyen Colin?

– Ne szórakozzon velem, Violet. Megint késik a lakbérrel.

– Tudom, és a jövő héten fizetek.

– Az már késő. Már szóltam, és nem hagy más választást. – Odakint megcsörrent egy kulcscsomó.

– Be fog jönni, anya! – suttogta Tara, megmarkolva az anyja karját.

Violet felállt, és csípőre tette a kezét.

– Én nem félek tőle.

Colin belökte az ajtót, és becsörtetett a szobába. Szőrös hasa kibuggyant a hálós pólója alól.

– Négy hét elmaradása van, Violet. Lejárt az idő.

– Ugyan már, Colin – felelte Violet halkan, nyugodtan, mintha egy hisztis kisgyereket próbálna lecsillapítani. – Nem tudunk kitalálni valamit? Üljön le – mutatott a kopott, az előző bérlő brillantinjától foltos támlájú fotelre. – Beszéljük meg. Hozz egy pohár whiskyt Mr. Simpsonnak, jó? – intett Tara felé.

A háziúr elhelyezkedett a fotelben, és elfogadta az italt.

– Tudja, nekem is ki kell fizetnem egy rakat számlát. Ez nem hajléktalanszálló.

– Tudom, tudom – békítette Violet. – És látom, hogy maga értelmes ember. – Odahúzott mellé egy széket, és az ujja hegyével megsimította a férfi alkarján lévő, kifakult tetoválást. – De én és Tara jó bérlők vagyunk, nem igaz? Vagy jobban örülne valakinek, aki egész éjszaka bulizik? Képzelje csak el, ahogy dübörög a feje fölött a punk-rock, és maga csak hánykolódik, mert nem tud elaludni. Vagy mit szólna hozzá, ha a bérlője drogtanyát csinálna a lakásból? Akkor mit csinálna, he? Az egész ház bűzlene a fűtől. Éjjel-nappal dealerek döngetnék az ajtót. Tényleg ezt akarja? – Megsimogatta Colin bicepszét, és elmosolyodott. – Istenem, Colin, megint súlyzózik?

A férfi felhajtotta a whiskyjét, és felállt.

– Szép próbálkozás, Violet. – Lecsapta a poharat a konyhapultra. – Nyolcra kérem az összes elmaradást, különben kiteszem magukat az utcára.

Violet rápillantott a faliórára.

– De hát már fél hét van.

– Nem az én gondom – vonta meg szőrös vállát a háziúr.

Violet bezárta mögötte az ajtót.

– Rohadt szőrös majom. – Megborzongott. – És szegény Mrs. Simpsonnak egy ágyban kell aludnia ezzel a neandervölgyivel.

– Most mit csinálunk, anya? – kérdezte Tara. – Azt mondta, nyolcra.

Violet a kabátjáért nyúlt.

– Ó, csak a szája jár, Tara. Ne is foglalkozz vele, csak szeretne ijesztőnek látszani.

A nyaka köré tekert egy tollboát, és kézbe fogta a táskáját.

– Gyere, Baby Girl. Te és én a világ ellen. Majd mi megmutatjuk nekik!

3

Larry Valentine semmit sem bízott a véletlenre. Aznap estére mindennek tökéletesnek kellett lennie, a gombás tésztakosárkák színétől kezdve a pezsgő minőségéig. Larry nem volt egy hatalmas pezsgőínyenc, jobban szerette a single malt whiskyt, de tudta, hogy a bátyját le tudja nyűgözni egy üveg koros Taittingerrel. Megfogta a kristálypoharat, beledobott két jégkockát, majd töltött magának egy kis szíverősítőt. Az első korty csípős whisky fintorba rántotta az arcát, aztán egyszerre felhajtotta a többit, amitől könnybe lábadt a szeme, és viszketni kezdett az orra. Kettőig elszámolva vett egy nagy levegőt, aztán összepréselt ajkain kifújta, miközben elfehéredtek a bütykei, ahogy a szék háttámláját markolta. Amikor Martinra gondolt, az egészségesnél mindig hevesebben vert a szíve. Ismét kinyitotta az újságot, és tanulmányozni kezdte a szemcsés fekete-fehér fényképet. Martin sugárzó arccal nézett a kamerába, karján fiatal menyasszonyával, aki leplezetlen csodálattal bámulta újdonsült férjét. Végigsimított az ujjával Carol arcán, bármi nyomát keresve, hogy az egész csak színjáték, és a lány igazából megbánta, hogy a bátyját választotta helyette.

Természetesen nem kapott meghívót az esküvőre. Nem is volt rá szüksége. Egyszerűen besurrant, és megállt a templom hátuljában, miután Carol és taftba öltözött koszorúslány-kísérete rózsaszín habhullámokat vetve végiglépdelt a padsorok között. Látta a bátyja arcát, amikor megfordult, és először meglátta a menyasszonyát. Színtiszta öröm sugárzott arról az arcról, és ha Larry nem tévedett, nem kevés önelégültség is. Larry kénytelen volt lehunyni a szemét, és ismét a légzésére összpontosítani, miközben acélgömbökké szorultak az öklei.

Amikor a lelkész megkérdezte, hogy tud-e valaki bármilyen törvényes okot, ami miatt a párnak nem lenne szabad a házasság szent kötelékében egyesülnie, Larry olyan erővel harapta be az ajkát, hogy a vér fémes íze töltötte be a száját. Miközben a boldog pár aláírta az anyakönyvet, kisurrant a templomból. Nem állt szándékában gratulálni.

Félrehúzta a csipkefüggönyt, és kinézett az utcára. Nyitva hagyta a kaput, hogy Carolnak ne kelljen kiszállnia és becsengetnie. Köd szitált a levegőben, ami tönkretette volna sima, szőke fürtjeit. Larry mindig is így gondolkodott, mindig is a saját igényei elé helyezte Carol igényeit. Bármit megtett volna érte.

A kavicson megcsikorduló abroncsok hangja jelezte az érkezésüket. Elindult a bejárati ajtó felé, de megtorpant a folyosói tükör előtt, és belenézett. Megnyalta a középső ujját és lesimította a szemöldökét, majd locsolt magára még egy kis kölnit, pedig még az előző adag is érződött a bőrén. Kigombolt még egy gombot keményített, fehér ingén, hátrasöpört egy tincset az arcából, és ajtót nyitott. Rámeredt a volán mögött ülő Martinra, aki a fogai segítségével épp lehúzta a sofőrkesztyűjét. Nyílt az utasoldali ajtó, és előbukkant Carol elegáns cipőbe bújtatott lába. Karcsú bokája olyan törékenynek tűnt, mint egy telivéré. Ő szólalt meg elsőként:

– Hogy vagy, Larry? – Felpillantott a házra, összecsücsörítette az ajkát, mint aki füttyenteni készül, de nem adott ki hangot. – Hű, szép kis ház!

Larry érezte, hogy remeg a keze, úgyhogy gyorsan bedugta a nadrágja zsebébe. Nem tudta, milyen protokoll vonatkozik erre a helyzetre. Nem mindennap fogadta vissza a nyájba az ember a bátyját meg a lányt, akit az ellopott tőle. Előrehajolt, futó csókot nyomott Carol arcára, és a gondosan felkent Pond’s arckrém illata egy pillanatra visszarepítette a múltba.

– Helló, Carol. – Állta a nő tekintetét, szentül elhatározva, hogy akkor sem néz félre, ha fájdalmas a szemébe nézni, és nem látni benne visszatükröződni a szerelmét. – Gyertek be, kérlek. – Rámarkolt a zsebében lévő zsebkendőre, remélve, hogy felitatja a tenyerét ellepő verejtéket, és csak azután nyújtott kezet a bátyjának. – Martin.

Bevezette őket a konyhába. Martin birtoklóan átölelte a felesége vállát, nem hagyva kétséget afelől, hogy most már hozzá tartozik.

Martin úgy döntött, kihagyja a bájcsevejt, és egyenesen a lényegre tér:

– Miért hívtál ide minket, Larry?

– Miért fogadtad el a meghívást, Martin?

Carol egyik fivérről a másikra nézett, elkerekedett szemmel várva az újabb veszekedést.

– Fiúk, kérlek, senki nem akar balhét, igaz?

Martin körülnézett a tágas konyhában: csupa narancssárga, sárga és barna, éles kontrasztot alkotva a csillogó fehér berendezésekkel.

– Mi van, bejött a fogadásod?

– A kemény munka, Martin – horkant fel Larry. – Persze neked fogalmad sincs, mi az.

Carol lecsapta a táskáját a konyhapultra.

– Komolyan kimegyek, ha így folytatjátok. – Rápillantott a hűtőre. – Van valami hideg italod, Larry? Lehetőleg alkoholos – nézett szúrós szemmel a férjére.

Larry kinyitotta a hűtőt, és kivette a Taittingert. Lehámozta az arany fóliát, levette a drótot, és nekitámasztotta a hüvelykujját a dugónak.

– Rongyrázás – morogta Martin.

A hab kifutott a palackból, és végigcsorgott az oldalán.

– Elpocsékolod! – visította Carol, Larry felé nyújtva a poharát.

– Sok van még ott, ahonnan ez jött – nézett Larry jelentőségteljesen Martinra.

Martin elfogadta a felé kínált poharat, és köszöntőre emelte.

– A nyertesekre és a vesztesekre. – Elmosolyodott, és ránézett Carolra. – És a szerelemre. – Szájon csókolta, kicsit hosszabban, mint azt társaságban illett volna. Aztán benyúlt a zakója zsebébe, és elővette a cigarettáját. Felhajtotta a doboz fedelét, és gyakorlott mozdulattal a szájába pöckölt egy szálat.

– Ne itt bent, Martin, ha megkérhetlek. Ha dohányozni akarsz, ki kell menned az udvarra. A tó mellett találsz egy padot.

– Február van, Larry. Nem azért jöttem, hogy lefagyasszam a golyóimat az udvarodon a sötétben.

– Akkor tedd el a cigit.

Carol belekortyolt a pezsgőjébe.

– Kedves tőled, hogy meghívtál minket, Larry. Ez a ház pedig – lendítette körbe a karját a konyhán – csodálatos.

– Ezért hívott ide, te buta liba – horkant fel Martin. – Hogy megmutassa neked, mit hagytál ki; hogy mid lehetne, ha vele maradtál volna. Olyan rohadt átlátszó.

– Igaz ez, Larry?

– Hadd gondolja azt, amit akar, Carol. Azt hittem, eljött az ideje, hogy elássuk a csatabárdot. Nincs értelme tovább dédelgetni a sértettséget. – Felemelte a pezsgőspalackot. – Tölthetek még egyet?

Töltött Carol poharába, és lopva Martinra nézett. Hát persze hogy azért hívta meg őket. És Martin arckifejezéséből ítélve sokkal szórakoztatóbb lesz a látogatás, mint remélte.

4

A levegőben kékes füstpászmák lebegtek. A lámpákat lekapcsolták, és ahogy Violet kinézett a közönségre, a tucatnyi cigaretta parazsa szentjánosbogárrajként táncolt a félhomályban. A kulisszák mögött várt, amíg a konferanszié elmondta legújabb disznó vicceit, amelyeket ő a legkevésbé sem talált viccesnek. A munkásklubok nem tartoztak a legegészségesebb munkahelyek közé, de a közönség szerette őt, a fizetésére sem panaszkodhatott, és az éjszaka végére mindig összegyűlt egy kellemes összeg borravalókból is. Tara mellette állt, egy zacskó chipsszel és curryszósszal. Violet legyezni kezdett a kezével.

– Az ég szerelmére, Tara, olyan szagom lesz, mint a Tádzs Mahal curryétteremnek.

Tara felnevetett.

– Sok szerencsét, anya. Azt hiszem, te következel.

A konferanszié belekiáltott a mikrofonba:

– Most pedig közkívánatra mindannyiunk kedvence, a gyönyörű és fantasztikus Miss Violet Skye! – Az utolsó szótagot hosszan elnyújtotta, ahogy a bokszolókat szokták bemutatni a ringben, aztán egy teátrális mozdulattal a színpadra intette Violetet, aki a közönségnek integetve előlibegett a kulisszák mögül. Sellőruhája végigsöpörte a deszkákat, felszedve a port és mindenféle szemetet.

– Köszönöm, Dean.

A férfi csókot nyomott az arcára, miközben megmarkolta a fenekét.

– Tessék, gyönyörűségem, a színpad a tiéd.

A duhaj, sört vedelő fickókból álló tömeg ujjongva, tapsolva, némelyik egyenesen nyálazva, felállt. Violet mosolyra húzta a száját, és sajgó arcizmokkal várta, hogy elüljön a lárma. Noha alig tudta belőle fedezni a számláit, rosszabb megélhetést is el tudott képzelni. Hagyta, hogy a tollboa a színpadra csússzon, és odabiccentett a hangmérnöknek.

Negyvenöt perccel később, az elkerülhetetlen füttyögésekkel tarkított álló ováció után felvette a tollboát, és visszasietett a helyiségbe, amit nevetséges módon az öltözőjének neveztek, noha inkább tűnt egy használaton kívüli takarítószer-tárolónak, benne egy szúette, x-lábú faasztallal, azon egy falnak támasztott tükörrel és egy, a mennyezetről lelógatott, csupasz izzóval. Tara az asztalon ülve várt rá, egy csomag kólaízű cukorkát falatozva.

– Egy ép fogad sem fog maradni, ifjú hölgy – csóválta a fejét Violet.

Tara elengedte a füle mellett a megjegyzést.

– Hogy ment?

– Jól, azt hiszem. Csak vigyorognom kell, és tűrnöm. Inkább szenvedés ez, mint öröm, de segít távol tartani a farkast az ajtótól, vagyis a mi esetünkben Mr. Simpsont.

Tara lekászálódott az asztalról, és odanyújtott az anyjának egy cetlit.

– Mi ez? – ráncolta a homlokát Violet.

– Egy fickó telefonszáma. Azt akarja, hogy hívd fel. Egy fellépés lenne az Amethyst Lounge-ban.

Violet megmarkolta a lánya karját.

– Ne szórakozz velem, Tara. Komolyan beszélsz?

– Igen, anya, komolyan. Azt hiszed, most kezdek el kitalálni dolgokat?

Violet szemügyre vette a cetlit.

– Az Amethyst Lounge. Az Amethyst Lounge?

– Én nem tudhatom, ugyebár. Miért nem hívod fel és deríted ki?

– Ne aggódj, fel fogom. – Violet a mellkasához szorította a cetlit, és felnézett a portól megereszkedett pókhálókkal borított mennyezetre. – Az Amethyst Lounge, Tara. Üveg van az ablakokban, plüss-szőnyeg a padlón, és minden csupa arany meg bíbor. Nem ez a ragacsos linóleum. És valószínűleg a közönség sem dobál meg mindenfélével. És fogadni mernék, hogy a pénz is jobb, mint ebben az istenverte lebujban.

– Akkor menj, és hívd fel – nógatta Tara. – Van odakint egy nyilvános telefon.

Violet végigtapogatta a ruháját.

– Van apród a telefonba, kicsim?

Elmúlt éjfél, mire visszaértek a lakásukhoz. Egymásba karolva, nevetgélve sétáltak végig a homályosan megvilágított utcákon. A jéghideg levegő elzsibbasztotta az arcukat.

– Most már minden rendben lesz, Tara. Egész életemben erre a lehetőségre vártam. Fellépés az Amethyst Lounge-ban. Ez a válasz minden problémánkra.

– Nyugalom, anya. Azért ez még nem a londoni Palladium.

– De mi van, ha ez csak a kezdet? Bruce Forsyth is fellépett ott, meg Gene Pitney és Dusty Springfield is. Nagyban kell gondolkodni, Tara. Vége az éneklésnek a munkásklubokban meg a délutáni teatáncokon a templomokban. Ideje, hogy ragyogjak. – Kitárt karral körbetáncolt egy lámpaoszlopot, és a fejét hátravetve hangosan énekelni kezdett.

– Cssst, anya! Mindenkit felébresztesz.

– Hálásak lehetnek, hogy ingyen hallhatják a tehetséges Miss Violet Skye-t. Egyszer még az unokáiknak is mesélhetnek róla.

Tara megtorpant és előremeredt.

– Anya.

– Mi az, kicsim?

A lány előremutatott a járdán.

– Mi az ott, a házunk előtt?

Violet hunyorogva vizsgálódott a félhomályban.

– Mintha valaki ott feküdne. Valószínűleg valami csavargó. Biztos túl sokat ivott. – Belekarolt Tarába. – Pont ez hiányzott. Gyere, nézzük meg, tudunk-e segíteni rajta.

Óvatosan elindultak. Violet oltalmazóan a lánya mellkasa elé tartotta a karját. Odaaraszoltak a halomhoz, és a nő megbökte a lábujjával.

– Ó, ez nem is ember. Csak egy zsák valami. – Lehajolt, és óvatosan kibontotta a zsák ócska madzaggal bekötözött száját. Bedugta a kezét, és a hüvelyk- és mutatóujja közé csippentve előhúzott egy muszlininget.

Tara letérdelt az anyja mellé.

– Ez a legjobb ingem!

Violet a homlokát ráncolta, aztán ahogy felderengett a felismerés, gyors mozdulatokkal áttúrta a zsák tartalmát.

– A rohadék! – suttogta. Felegyenesedett, és az öklét rázta az ablak felé. – Ezt nem fogod megúszni, Colin! – Vett egy mély lélegzetet, hogy lenyugodjon, és a hideg levegőtől megsajdult a tüdeje. – Hallasz, te nyomorult? Hogy tudsz aludni, miután kiraktál egy anyát meg a lányát az utcára? – Felmarkolta a zsákot, és a vállára vetette. – Te veszítettél többet, Colin. – Még hangosabban folytatta, a hangszálait erőltetve visította az éjszakába: – Olyan helyekre jutok el, bizisten, olyan helyekre, amikről te legfeljebb csak álmodozhatsz! Úgyhogy megtarthatod a mocskos kis lakásodat, és remélem, a pokolban fogsz elrohadni!

Megmarkolta Tara csuklóját, közben Colin felrántotta az ablakot, és lekiáltott neki:

– Hé, Violet, ezt itt felejtetted! – Lenyúlt maga mellé, és felemelt egy vödröt. Mielőtt Violet bármit tehetett volna, ráborította a jéghideg vizet. Violet a megdöbbenéstől elnémulva tátogott, de vulkanikus erővel kitörni készülő dühének várnia kellett, amíg megtalálja a hangját.

5

2018

Még két év eltelte után is az volt az első reakcióm mindenre, hogy Ralphhoz fordultam. Reggelente gyakran dolgozott otthonról, hogy a nagyságos asszony megcsináltathassa a körmeit, vagy ihasson egy alacsony zsírtartalmú lattét a vihogó barátnőivel. A második kicsöngésre felvette:

– Ralph Richards.

– Én vagyok az, Ralph.

Éppen csak érzékelhető hallgatás.

– Jó reggelt, Tara, miben segíthetek?

Megmerevedtem a formális hangnem hallatán. Huszonhárom éve házasok vagyunk, és van egy közös gyerekünk.

– Kaptam egy nagyon furcsa levelet… egy ügyvédtől.

– Semmi közöm hozzá. – A háttérben fültépő visítás harsant fel, olyan hangosan, hogy el kellett tartanom a telefont a fülemtől. Nyilván az egyik ikerre jött rá a tízperc. Ralph próbálta eltakarni a mikrofont, de hiába, így is hallottam: – Befognád a pofádat? Épp telefonálok.

Őszintén megdöbbentem.

– Ralph – kezdtem –, tudom, hogy milyen kis szörnyetegek tudnak lenni, de akkor sem kellene így rájuk förmedned.

– Mi? – kérdezett vissza értetlenül. – Ja, nem, az ikrek a bölcsődében vannak. Az Susie-nak szólt. Valami levelet említettél?

Egy pillanatra kizökkentett a ritmusból otthonuk kaotikus helyzete, de igyekeztem nem kiélvezni minden pillanatát. Ki mint veti ágyát…

– Délelőtt jött egy ajánlott levél. Azt hittem… – Elharaptam a mondatot, nem akartam neki ötleteket adni. Lehet, hogy különválasztottuk a pénzügyeket, és hivatalosan is külön élünk, de azért még házasok vagyunk, és egyelőre nem akartam, hogy rám tűzze a rettegett „elvált” címkét. – Egy londoni ügyvédi irodától, az Irwin Fortistól jött.

– Soha nem hallottam róluk.

– Azt akarják, hogy személyesen jelenjek meg náluk, és vigyem a személyimet meg a többi iratomat is. Azt mondják, kifejezetten erre kaptak utasítást, és nem hajlandóak részletekbe bocsátkozni.

Hallottam, ahogy megvakarja a borostás állát.

– Nagyon rejtélyes. És odamész?

– Nem hinném, hogy van más választásom.

– És mit akarsz, én mit csináljak?

Jogos kérdés volt, de nem tudtam rá válaszolni.

– Semmit, Ralph. Csak el akartam mondani valakinek, ez minden.

Ráment a napom, hogy összeszedjem a bátorságom, és felhívjam az Irwin Fortist. Telefonon sem voltak bőbeszédűbbek, mint levélben, de legalább kaptam egy időpontot a következő hétre. Miután vettem egy jegyet az első kevésbé zsúfolt vonatra a Manchester Piccadillyről a Eustonra, beugrottam a kocsimba, és elindultam a jól ismert úton a hospice-ba.

Megálltam a meglepően üres parkolóban, és görcsbe rándult a gyomrom a szokás szerint rám törő felindultságtól. A Szent Júdás Hospice csodálatos hely, a személyzet angyalok gyülekezete, és számtalan más emberhez hasonlóan örökké hálás leszek nekik. De Szent Júdás? A veszett ügyek védőszentje. Tudom, hogy egy hospice, de azért nem ártott volna valami optimistább név.

Nagyi szobájának ablaka a csodaszép udvarra nézett, és az ágyát gondosan úgy igazították, hogy a maga teljességében élvezhesse a kilátást. Mélyen aludt, nyitott szájjal, a szája sarkában száraz nyálfoltokkal. Békésnek tűnt, mint akinek nincsenek fájdalmai, és tétováztam, hogy felébresszem-e. Mostanában már csak az alvás jelentett menekvést neki a fájdalomtól. Az egész a köhögéssel kezdődött, de nagyi nem törődött vele. A napi három doboz cigarettája mellett igazából észre sem vette. Még akkor se kért segítséget, amikor már időnként véres váladék is társult köhögéséhez. Csak akkor tudtam elrángatni az orvoshoz, amikor bevallotta, hogy több mint egy éve mellkasi fájdalmai vannak, de akkor már késő volt. A daganat olyan előrehaladott állapotban volt, hogy a palliatív ellátás maradt az egyetlen lehetőség. Kilencvenegy éves, és bár hosszú és szép életet élt, mostanra már nemcsak kopogtat a halál ajtaján, hanem az egyik lábát már át is emelte a küszöbén. Nem idegen számomra a veszteség, mégis összetör a gondolat, hogy végleg eltűnik az életemből. Dylan mellett ő a legfontosabb ember az életemben.

Megfogtam a kezét. Ezüstös bőre megfeszült a kidudorodó kék ereken.

– Nagyi – suttogtam. – Én vagyok az, Tara.

Rebegve kinyitotta a szemét.

– Az én gyönyörű kislányom.

Megfogtam a háttámláját vezérlőt távkapcsolót, és nagyi halk zúgás kíséretében felemelkedett. Ahogy a támla emelkedett, mosolya is egyre szélesedett.

– Hogy vagy? – kérdezte, majd a választ meg sem várva folytatta: – Hogy van a mi Dylanünk?

– Odáig van a suliért, teljesen beszippantotta a diákélet. Bár a gordie akcentust még mindig nem szedte fel.

– Tudom, a múlt héten felhívott. Elbeszélgettünk, mint a régi szép időkben, bizony. Jó fiú, Tara.

Bólintottam.

– Nagyon szeret téged, nagyi. – Sajogni kezdett a torkom. – Mind a ketten nagyon szeretünk.

Elfordultam, és rendezgetni kezdtem az éjjeliszekrényen az egyébként is szépen halomba rakott magazinokat. Nem mertem megszólalni.

Egy héttel később feltolakodtam a vonatra a Piccadillyn. A táskám tele volt a létfontosságú dolgokkal, amikre szükségem lehetett az út során – újság, könyv, iPod és fejhallgató, illetve sonkás szendvicsek. Igazából örültem, hogy két órára hátradőlhetek, és élvezhetem azokat a dolgokat, amelyek miatt otthon mindig bűntudat tör rám. Heti két napot dolgozok recepciósként a kórházban, és úgy vélem, jogom van a fennmaradó három napban azt csinálni, amit akarok. Valahogy mégsem érzem helyesnek, és fél óra tévézés után rám tör a nyughatatlanság. Még rosszabb, amikor Moira, a takarítónőm is ott van. Ralph ötlete volt, hogy felvegyük, még évekkel azelőtt. Úgy vélte, így több minőségi időm marad Dylannel, és bizonyos szempontból igaza is volt, de bizonyos számú Thomas, a gőzmozdony elolvasása után már a fürdőszobatakarítás is kifejezetten vonzóvá válik. Ráadásul már nincs is igazán szükségem Moira segítségére a háztartásban, mivel a két férfi, aki a legnagyobb felfordulást csinálta a házban, már nem lakik ott, de az igazat megvallva neki jól jön a pénz, én meg szeretem a társaságát. Meséltem neki a londoni találkozómról. Meggyőződése, hogy egy rég elfeledett rokonom halt meg, és hagyta rám a vagyonát. Csak a jó ég tudja, hogy jutott erre a következtetésre, hisz ugyanúgy ismeri az életem történetét, mint bárki más.

Megkerestem a helyem a vonaton, és udvariasan megkértem a fajankót, aki már elfoglalta, hogy álljon fel. Az ülés fölötti kijelzőn egyértelműen látszott, hogy a hely foglalt, úgyhogy nem értem, miért kellett húzogatnia a száját, és látványosan lecibálni a csomagját a tartóról. Letelepedtem, hálásan, hogy legalább bemelegítette az ülést. Kiraktam a dolgaim az asztalkára, és örömtelien vártam a következő kétórányi nyugalmat, remélve, hogy nem ül le mellém vagy velem szembe senki, aki végig akarja majd beszélgetni az egész utat. Nyilván csak három oldalt sikerült elolvasnom az újságból, amikor jött egy kövér, kopaszodó fickó. Miközben feltette a táskáját a csomagtartóra, vethettem egy pillantást a hónalja alatt sötétlő verejtékfoltokra. Még ki sem gurultunk az állomásról, de már egész Anglia helyett izzadt.

– ’Reggelt – huppant le mellém. – Londonig megy?

Ó, istenem! Beszélgetni akar.

– Ühüm… – motyogtam, kétségbeesetten remélve, hogy Crewe-nál leszáll.

– Én is – mosolyodott el.

– Remek – viszonoztam a mosolyát, aztán a fejhallgatómért nyúltam.

Mintha két bővízű patak csordogált volna a gerincem mentén, miközben az Irwin Fortis plüssel borított várójában ültem. Napos, őszi idő volt, de nem kapcsolták le a fűtést, így a benti hőmérséklet már-már trópusi volt. Azonnal megbántam, hogy a szürke blúzomat vettem fel. Kézbe fogtam egy magazint a dohányzóasztalról, és legyezgetni kezdtem magam vele, aztán egy zsebkendővel lopva megtöröltem csillogó homlokomat. A recepciós észrevette, és elmosolyodott.

– Egy kicsit meleg van, nem igaz?

Egy kicsit meleg! El sem tudta képzelni. A húszas éveiben járhatott, és vékony garbót viselt – én meg már legalább öt éve nem tudok ilyesmit felvenni.

Kinyílt egy ajtó, és egy divatos, élénkkék színű öltönyt viselő, fiatal férfi lépett ki rajta, felém nyújtva a kezét.

– Elnézést a várakozásért, Mrs. Richards. Jamie vagyok. Jöjjön velem, kérem.

A lifthez vezetett, és kínos bájcsevejjel töltöttük a tizenhatodik emeletig tartó utat. A fülke három oldalát tükrök borították, így több szögből is szemügyre vehettem magam – egyik sem volt kifejezetten hízelgő. Felvillant előttem Ralph fiatal barátnőjének, Susie-nak a képe, és egy múló pillanatra meg tudtam érteni, miért hagyott el.

Jamie kinyitotta az irodája ajtaját, és előretessékelt.

– Csak ön után.

A tekintetemet azonnal magára vonzotta a hatalmas ablak. A londoni látkép csodálatos volt, még ha egy részét köd borította is. Jamie kihúzott nekem egy széket, majd elfoglalta a helyét az óriási mahagóni íróasztal mögött. Nem tűnt sokkal idősebbnek, mint a mi Dylanünk, úgyhogy azt feltételeztem, valamiféle gyakornok lehet, és észrevettem, hogy remeg a keze. Összefonta az ujjait, és letette az asztalra.

– Nos, elhozta az iratait, asszonyom?

A bájcsevej véget ért. Lehajoltam, kivettem a táskából a borítékot, és letettem az asztalra. Jamie kivette belőle a születési anyakönyvi kivonatomat, a jogosítványomat és az útlevelemet. Az utóbbiban a fényképhez lapozott, és alaposan megnézte az arcomat. Alig tudtam megállni, hogy ne kezdjek el fészkelődni a széken. Szinte beleláttam a fejébe, ahogy felvont szemöldökkel rám nézett, majd ismét a fényképre.

– Van mögöttem néhány nehéz év – böktem ki. – Elhagyott a férjem, aztán…

– Nem kell magyarázkodnia, Mrs. Richards – emelte fel a tenyerét Jamie.

Felemelte a számítógépe mellett álló multifunkciós nyomtató fedelét, és rátette a születési anyakönyvi kivonatomat.

– Szükség van egy-egy másolatra az aktába.

Biccentettem, hogy csinálhatja, aztán átfutott a fejemen, hogy vajon nem épp most leszek-e az áldozata egy kifinomult személyazonosság-lopásnak.

Jamie összecsapta a két kezét.

– Rendben, akkor a formaságokkal végeztünk is. – Kinyitott egy bőr irattartót, és kivette belőle annak a levélnek a másolatát, amelyet az ügyvédi iroda küldött nekem. – Gondolom, már alig várja, hogy megtudja, mi ez az egész. – Végigfutott az irattartóban lévő jegyzetein, az ujjával követve a szavakat, mint egy olvasni tanuló ötéves. – Oké – mondta végül. – Úgy tűnik, valaki nagyon régóta, egészen pontosan 1981 óta keresi önt.

Az első gondolatom az volt, hogy valaki a pénzemre hajt. Aztán forróság öntötte el a mellkasomat.

– Ó! – nyögtem ki.

Jamie felvett az asztal sarkáról egy kis dobozt, amit addig észre sem vettem.

– Tessék.

Annyira remegett a kezem, hogy alig tudtam felhajtani a doboz tetejét. Egy névjegykártyát találtam a fekete selyempapír alatt. „Loxton’s Safe Deposit Box Company”. Homlokráncolva felnéztem Jamie-re, aki a doboz felé bökött az állával. Félretettem a névjegyet, és lehámoztam még egy réteg selyempapírt. A doboz alján egy kis ezüst kulcs lapult. Kivettem, a fény felé tartva megforgattam az ujjaim között, majd ügyetlenül az asztalra ejtettem. Jamie felvette.

– Ez egy széf kulcsa – állapította meg a nyilvánvalót.

– Azt én is látom, de mi van a széfben?

– Nem tudom – vont vállat Jamie. – De akármi is, már harminchét éve vár magára.

6

1978, San Sedeza, Spanyolország

A nap úgy kezdődött, ahogy mindig. Amikor az első hajnalpír felderengett a látóhatár fölött, Leonardót felébresztette álmából a völgy másik végében lakó társának válaszoló kakas kukorékolása. De nem a dallamos kukurikú, ahogy a gyerekkönyvekben szokták ábrázolni, hanem egy rekedt visítás, mintha fojtogatták volna szerencsétlen madarat. A tyúkok kapirgálni és kotyogni kezdtek lent a pajtában, és halk duruzsolásuk majdnem visszaaltatta. Aztán meghallotta a pajta kilincsének kattanását, majd az ajtó nyikorgását, ahogy valaki benyitott. Halk léptek hallatszottak, és Leonardo elmosolyodott, miközben két kezét a feje alá téve a szarufákat bámulta.

– Leo? – előzte meg a halk, vékony hang a létrán a gazdáját.

– Hmm… ki van odalent? – motyogta álmos hangon, mintha még ébredezne.

– Én. Anya azt mondja, ideje felkelni.

– Ááá, csak még öt percet, kisöreg.

Hallotta, hogy az öccse elkezd felmászni a létrán, lassan, óvatosan kapaszkodva, ahogy Leo tanította. Amikor felbukkant a feje a nyílásban, sötétbarna szeme felháborodottan villogott.

– Leo, hányszor mondjam még, hogy már nem vagyok kicsi. Nemsokára nyolcéves leszek.

– Elég sokára leszel még nyolc, alig vagy hét és fél, Mateo. – Leo kitárta a két karját. – Gyere ide, camarada. Tudod, hogy nekem mindig kisöreg leszel.

Leo tizenhat éves volt, amikor az anyja, Marissa bejelentette, hogy el kell távolítani a méhét. Leo születése, azaz tizenéves kora óta küzdött anyja „női bajokkal”, ahogy azt emlegetni szokta. Noha a fia akkorra már rég belenyugodott, hogy nem lesz testvére, amikor Marissa bevonult a kórházba a műtétre, az utolsó halvány reménysugár is szertefoszlott. Miközben az anyját előkészítették, Leo és az apja, Felipe, a folyosón várakozott. A szülei már tizenkét éves koruk óta együtt voltak, és az aggodalmas arccal fel-alá járkáló Felipe léptei fényesre suvickolták a padlócsempéket. Amikor Marissa szobájából kifürkészhetetlen arccal kilépett az orvos, Leo gyomra görcsbe rándult a félelemtől. Nyilvánvaló volt, hogy baj van. Az orvos az apjához fordult először:

– Señor Perez – fogta meg erősen Felipe vállát. – Attól tartok, ma nem tudjuk elvégezni a műtétet.

– Miért? – kérdezte Felipe. – Hetek óta készül rá, és most azt akarja mondani, hogy…

Az orvos szélesen elmosolyodott.

– Señor Perez, azért nem tudjuk elvégezni a műtétet, mert a felesége gyermeket vár.

Felipe szemmel láthatólag megszédült, és Leo gyorsan megfogta a karját.

– Mamának kisbabája lesz?

– Igen – bólintott az orvos. – Körülbelül a hatodik hónapban járhat.

Végre Felipe is megtalálta a hangját:

– Úgy érti, három hónap múlva szülni fog?

– Igen, körülbelül. Szeretnének bemenni hozzá?

– Hallottad, Leo? Lesz egy kisöcséd!

– Vagy kishúgom, apa.

Felipe a fejét rázta.

– Nem, fiú lesz. Isten csodát tett. – A mellkasához szorította összekulcsolt kezét, és elmondott egy néma imát.

A baba három hónap múlva megszületett, és fiú lett, ahogy Felipe megjósolta. Marissa alapvetően mosolygós teremtés volt, erről tanúskodtak a vidám szarkalábai is, de amikor Leo aznap délután belépett a kórterembe, és meglátta a karjai közt a kisöccsével, arra gondolt, hogy soha nem sugárzott még ennyire a boldogság az anyjáról.

– Köszönj Mateónak – fordította felé a csecsemőt Marissa.

– Azt jelenti a neve, hogy Isten ajándéka – szúrta közbe Felipe.

Leo azonnal a szívébe zárta. A baba lehunyta a szemét, de a kis szája úgy mozgott, mintha beszélni próbált volna.

– Megfoghatom?

Marissa átadta neki a kis csomagot. Amikor Leo lenézett az öccse arcára, azonnal tudta, hogy ő lesz a világ legjobb bátyja. Megtanítja lovagolni, felsegíti, amikor elesik, megvédi mindentől és mindenkitől, ami vagy aki bántani akarja, de mindenekfelett szeretni fogja.

– Hola, kisöreg! – suttogta.

Mateo felkapaszkodott a létrán, és rávetette magát Leo ágyára.

– Anya azt mondja, el kell vinned magaddal a lóvásárba.

Leo látványosan megdörzsölte az állát.

– Nos, nézzük csak. Mit mondott anya, jó fiú voltál?

Mateo komoly tekintettel tágra nyitotta a szemét, és hevesen bólogatni kezdett.

– A legjobb.

– Akkor menj, és mondd meg anyának, hogy főzze le a kávémat. A konyhában találkozunk.

– Köszönöm, Leo. Szeretlek.

Mateo kiugrott az ágyból, és elindult lefelé a létrán. A nyelve hegyét kidugta a szája sarkán, annyira koncentrált a mászásra. Leo megvárta, hogy ismét becsukódjon a pajta ajtaja, majd a fejére húzta a takarót, és még tíz perc pihenés reményében lehunyta a szemét.

Noha még hideg volt, Leo szerette ezt az évszakot. A február a tavasz és az azt követő nyár örömteli előhírét hozta el. Az anyja kimosta az összes ágyneműt, kiporolta a szőnyegeket, felseperte a hat vendégszobát, mindezzel eltüntetve a tél porát, és visszacsalva a frissességet a régi tanyaházba. Az apja nekilátott a javításoknak az istállóban, megigazította a lógó zsanérokat, befoltozta a lyukas itatókat, és kiegyenesítette a megvetemedett bokszajtókat. Leóra maradt a lovak felkészítése a közelgő szezonra: formába kellett hoznia őket, és gondoskodnia kellett róla, hogy a szerszámaik kényelmesen illeszkedjenek rájuk. A tél folyamán is körmölte őket, de a szezon kezdete előtt mindet meg is kellett patkoltatni.

Átlendítette a lábát az ágy szélén, és az előző éjjel a padlóra dobott farmerja után nyúlt. Belebújt bőrcsizmájába, és felvette az ingét meztelen felsőtestére. A lehelete még látszott a reggeli csípős levegőben, amikor átszaladt az udvaron a házba.

– Ááá, buenos dias, hijo! – fogadta az anyja, amikor belépett a konyhába, és a kezébe nyomott egy csésze erős kávét.

– Jó reggelt, anya! – nyomott egy csókot Marissa arcára Leo. Az asszonyt citrom-, fokhagyma- és levendulaillat lengte körül – minden, amiről Leónak az otthona jutott az eszébe. Marissa szoros kontyba fogta hollófekete haját, olyan erősen, hogy megfeszült a bőr a szemei körül. Nagyot fújtatva levett egy nagy tál vizet a tűzhelyről. Úgy festett, mint aki mögött már egy teljes napi munka van.

– Hagyd, anya, majd én – ajánlkozott Leo. – Ülj csak le, és idd meg a kávédat.

Marissa hálásan lerogyott egy székre, amely szinte eltűnt terebélyes alakja alatt.

– Gracias, Leo. Ugye tudod, hogy el kell vinned Mateót a vásárba?

– Igen, anya, már elújságolta.

– Nagyon izgatott, Leo, de vigyáznod kell rá, hallod?

Leo felnézett a mennyezetre, és visszafojtotta a mosolyát.

– Ugyan mi történhet vele egy lóvásáron?

– Sosem lehet tudni, Leo – cöcögött Marissa. – Az a sok állat a nagy fogaival meg a patáival…

– Elragad a képzeleted, anya.

Odalépett az ablakhoz. Mateo az udvaron épp kikötötte saját karamellszínű póniját. A kisfiú átkarolta Lala nyakát, és csókokat nyomott puha szőrére. A póni az orrával bökdöste a zsebét, hátha talál benne egy cukorkát. Mateo egy sima mozdulattal felpattant a hátára, és tovább simogatta a kanca sörényét. Leo elismerően bólintott.

– Úgy látom, apa és az én nyomdokaimba fog lépni.

Marissa szuszogva felállt, és odalépett a fia mellé az ablakhoz.

– Hmm… esélye sem volt, hogy elkerülje, nem igaz? Flamencotáncos nemigen lehetett volna belőle mellettetek.

Leo felhajtotta a kávéját.

– Megyek, rendbe szedem magam, aztán indulunk.

– Muszáj félmeztelenül mászkálnod? – bökte meg a mutatóujjával Marissa a fia kemény hasizmait. – Ugye tudod, hogy a vendégek előtt nem mászkálhatsz így? Ez meg már túl hosszú – túrt bele Leo hajába.

A fiú belenézett a tűzhely fölötti tükörbe.

– Nekem így tetszik, anya. És Gabrielának is – kacsintott rá.

San Sedeza falujában vonakodva életre kelt, és lassan, komótosan ráhangolódott a nap ritmusára a főtér. A macskaköves utcák fölé magasodó favázas házak ablaktáblái kinyíltak, a járdákat leseperték, és a kecskelábú asztalokat megrakták gyümölcsökkel és zöldségekkel, melyek élénk színei éles kontrasztot alkottak a tér hófehér hátterével. Bár rövid volt a hegytetőre épült, fallal körülvett falu legmagasabb pontjára felvezető út, helyenként azonban meredeksége miatt nehezen járható volt az idősek és azon turisták számára is, akik nem szoktak hozzá a nyári hőséghez és a tengerszint feletti magassághoz. Amikor kézen fogva beléptek a panadería illatos melegébe, Leo és Mateo kissé szaporábban vették a levegőt.

– Meg fogod kérni, hogy legyen a barátnőd? – kérdezte Mateo.

– Mi? Kit?

Mateo kuncogott.

– Tudod, kit, Leo. Gabrielát.

Leo megszorította az öccse kezét.

– Pszt, még meghallja.

– Nem tudom, mire vársz még, Leo.

Gabriela végzett a pan blanco fapolcokra rakásával, és rámosolygott a fivérekre.

– Korán keltetek ma – tekert selyempapírba két veknit nekik.

– A lóvásárba megyünk! – közölte Mateo ragyogó arccal. – Veszünk egy új lovat.

– Ó, az csodálatos.

– Egy palominót szeretnék. Egy lányt, hogy barátnők legyenek Lalával.

Leo beletúrt a kisfú hajába.

– Nem festéket veszünk, Mateo. A szín nem számít. A vérmérséklet a fontos. Ne feledd, lesznek olyan vendégeink, akik nem tudnak lovagolni.

Gabriela a fejét hátravetve, a mellkasát paskolgatva felnevetett, mint mindig, amikor valamit csak egy kicsit is viccesnek talált. Mahagónibarna haját kontyba kötötte, de nem olyan szorosan, mint Leo anyja, hanem csak lazán, néhány tincset az arca mellé engedve. Valószínűleg már jó néhány órája ébren lehetett, olajbarna bőrén azonban mégsem látszott a fáradtság, csokoládébarna szeme pedig fényesen ragyogott, és nem vették körül fáradt karikák, ahogyan arra az ember számított volna valakitől, aki alig aludt az elmúlt éjszaka. Telt ajkai állandó mosolyra húzódtak, és a lány bármilyen mércével mérve gyönyörűnek számított.

– Leo!

A fiú megrázta a fejét.

– Mi az, Mateo?

– Azt kérdeztem, mikor fogod elhívni Gabrielát? Szerintem el kellene hívnod, mielőtt valaki más megteszi.

– Ó, Mateo! – lépett ki a pult mögül Gabriela. – Én csak neked tartogatom magam – csípte meg finoman a kisfiú arcát. – Siess, nőj nagyra minél hamarabb. – Bedobott néhány meleg churrót egy papírzacskóba, és Mateo kezébe nyomta. – Jó étvágyat, kisöreg.

Aztán rámosolygott Leóra.

– Legyen szép napotok, chicos.

A térre kiérve Leo odafordult Mateóhoz:

– Ezt most miért kellett?

– Kell egy kis nógatás. Anya mondta, hogy mondjam. – Mateo kivett egy hosszú churrót a zacskóból.

Leo hevesen megdörzsölte az arcát.

– Az isten szerelmére! Nem intézhetném a szerelmi életem az anyám meg az öcsém nélkül?

Mateo mosolyra húzta porcukros ajkait.

– Huszonöt leszel idén, Leo, úgyhogy szerintem a válasz „nem”.

Leo a bosszúsága ellenére felnevetett.

– Gondolom, ezt is anyától hallottad.

Visszanézett a panadería felé. Gabriela épp a csíkos napellenzőt húzta ki a pékség elé. Megállt, a kézfejével megtörölte a homlokát. Észrevette, hogy Leo nézi, félrehajtotta a fejét, és kacéran rámosolygott.

A nap a távoli hegyek fölé emelkedett, és őszibarackszín ragyogása felmelegítette a földeket. Az éjszakai eső leülepítette a port, és a lovak több sorban várakoztak hevenyészett állásaikban, készen arra, hogy bevezessék őket a karámba. Mateo ide-oda fészkelődött Leo mellett a padon, miközben kérdésekkel bombázta.

– Miért kapálja a földet az a ló, Leo?

– Türelmetlen, Mateo. Azt szeretné, hogy valaki megvegye, és hazamehessen.

– Megvehetjük, Leo?

– Nem, Mateo. Túl nagy és túl drága.

Leo gondolatai másfelé jártak.

– Szerinted igent fog mondani, Mateo?

– Ki fog igent mondani mire?

– Gabriela. Szerinted igent fog mondani, ha elhívom egy randevúra?

Mateo összefonta a mellkasán a két karját, és megrázta a fejét. Az anyjától leshette el a testtartást.

– Anya azt mondja, össze kellene koppantani a fejeteket. – Homlokráncolva rágcsálni kezdte a hüvelykujja körmét, szemmel láthatóan a saját szavain töprengve. – Mondjuk, nem tudom, az mit segítene. Biztos fájna, utána mind a kettőtöknek púp nőne a fején, és valószínűleg nem lenne kedvetek találkozni.

Leo felnevetett.

– Ebben teljesen igazad van, kisöreg.

Az árnyékok kezdtek hosszabbra nyúlni, és Mateónak majd’ leragadt a szeme, mire Leo végre talált egy megfelelő nagyságú és megfelelő vérmérsékletű lovat. Tapasztalatlan nyaralókat kell majd cipelnie, akik általában vagy túl erősen rángatják a kantárszárat, vagy úgy ülnek a nyeregben, mint egy zsák krumpli.

– Mi lesz a neve? – kérdezte Mateo, elfojtva egy ásítást.

– Már van neve. Armonia.

– Szép név egy szép rózsaszín lónak.

– Vércsederes, Mateo. Mehetünk? Fel kell tennünk a lószállítóra. Tessék, hozd. – Odaadta Armonia vezetőszárát Mateónak. A kisfiú büszkén kidüllesztette a mellkasát – büszke volt rá, hogy Leo ennyire megbízik benne.

A hevenyészett állásokat lebontották, miközben a két testvér visszament a rétre, ahol a lószállítót leparkolták. Mateo rámutatott egy állásra egy kopár fa gyér árnyékában, amit még el sem kezdett lebontani a gazdája.

– Mi a baj azzal a lóval, Leo? Olyan szomorúnak látszik.

A fekete ló az állás közepén állt, lehajtott fejjel. A jobb első és jobb hátsó lába között vastag kötél feszült.

– Miért van megkötözve a lába, Leo? Nem tetszik.

– Béklyózásnak hívják, Mateo. Nekem sem tetszik, de valószínűleg jó oka van. Gyere, menjünk, nézzük meg.

Az öreg az állás mellett ült hátradőlve egy széken, kalapját az arcába csúsztatva, a kezében füstölgő cigarettával.

– Ööö, bocsánat – szólította meg Leo. – Eladó a ló?

A fickó felpattant, elvesztette az egyensúlyát, és hadonászva igyekezett talpon maradni.

– Ne zargass – morogta. – Majdnem halálra rémisztettél.

– A ló – makacskodott Leo. – Eladó?

– Si, de szokás szerint senki se akarja megvenni.

Mateo csípőre tett kézzel, a haragtól eltorzult arccal megállt előtte.

– Miért van így megkötözve? Ez kegyetlenség! Maga egy nagyon kegyetlen ember! – bökött az ujjával az öreg felé.

A férfi összehúzott szemmel nagyot szívott a cigarettájába.

– Mert vad, fiatalember. Nem szeretnéd látni béklyó nélkül, hidd el nekem.

Leo bemászott az állásba, és lassan elindult a ló felé. Az állat felemelte a fejét a léptei hallatán. Kilátszott a szeme fehérje, kitágult az orrlyuka. Fel-le hányta a fejét, és a szabad lábával a földet kapálta.

– Nyugi, nyugi, jó fiú. Minden rendben. Csst… nem kell félni.

Végighúzta a kezét a ló megbéklyózott csüdjén. A kötél túl szoros volt, és belemélyedt a húsba, nyílt sebet hagyva rajta.

Leo megsimogatta a ló nyakát. A fekete szőrt verejték borította. Körülnézett.

– Hol van a vize?

– Nincs vize – horkant fel az öreg. – Állandóan felrúgja. – Közelebb lépett, és nekitámaszkodott a korlátnak.

Leo visszanyelte feltörő haragját.

– Mennyi?

Az öreg vállat vont, és lebiggyesztette az ajkát.

– Egy vödörnyi.

– Nem az. Mennyit akar a lóért?

– Meg akarod venni?

– Attól függ, mennyi.

– Telivér, csődör, sok csikója lehet még.

Leo érezte, hogy a ló izmai megremegnek az érintésére, de a légzése lecsillapodott, és szemmel láthatólag nyugodtabb lett.

– Értesz a lovakhoz?

Leo bólintott.

– Egész életemben lovakkal foglalkoztam.

– Harmincezer pesetáért a tied lehet.

– Leo, kérlek – rángatta meg a bátyja karját Mateo. – Nem hagyhatjuk itt ezzel a gonosz emberrel.