Rájuk fújt az Isten…

RÓNASZEGI MIKLÓS MŰVEI

Romantikus történelmi regények

A nagy játszma

Hínáros tenger

A királynő kalóza

Az indián hercegnő

Indián halál

Az indián királyfi

A rettenetes Kartal

Kartal kalandos esküvője

Kartal visszatér

Kartal utolsó kalandja

Gellért püspök szeretője

Regényes életrajzok

Színház az egész világ

Keserű komédia

Így élt Marco Polo

Gyerekregények

A Sánta Bölény

Rájuk fújt az Isten…

A genovai fogoly

A gézengúzok (meg az idegenforgalom)

A gézengúzok a Balatonnál

A gézengúzok a Hortobágyon

A gézengúzok az Alpok alján

Botrány a suliban

Fantasztikus regények

A rovarok lázadása

Az ördögi liquor

Felnőtt regény

Annyi év után

Novelláskötet

Kék Adria és más elbeszélések

A legelső törvény – fantasztikus novellák

Meseregény

Az a híres Háry János

Színdarab

A körkép

Blondel

Bohóckodó

Botrány a suliban

Rónaszegi Miklós

Rájuk fújt az Isten…

Első kiadás:
Móra Ferenc Könyvkiadó, Budapest 1985
Benkő Sándor rajzaival

© Rónaszegi Miklós, 1985
Minden jog fenntartva

Felelős kiadó: Rónaszegi Judit, 2025

ISBN 978-3-9827283-4-6

www.ronaszegimiklos.com

A zarándok

La Coruña didergett.

Nyár derekán az a szörnyű vihar úgy tört a kikötőre, akár a végítélet. Hetekig tombolt váltakozó erővel, s amikor már-már föladta volna, ismét megzendültek az egek és földek. A tenger felől lila színű, gomolygó felhők rohantak elő, a süvöltő, hideg szél a védett vizeket is fölkorbácsolta, hogy a nagy hadigályák szüntelenül rángatták láncaikat, mint a veszett kutyák.

Az emberek megbújtak házaikban. Gyertyát gyújtottak, és hangosan imádkoztak.

Kórusban imádkozott a zarándokok csapata is, amely a kolostor szélárnyékos oldalánál gubbasztva várta, hogy megkapja ingyenlevesét, amit a barátok osztogattak delente. De hiába imádkoztak, hiába énekeltek, a vihar nem csillapodott, és a vad szél messze szórta hangjukat a harangok szavával együtt.

A zarándokok a közeli Santiago de Compostelába igyekeztek, ahol napok múlva kezdődtek Szent Jakab földi maradványainál a nagy ünnepségek. A kikötő csak pihenőjük volt, amolyan utolsó gyülekezőhelye mindazoknak, akik a kantabriai tengerpartról vagy még északabbról, más országokból jöttek, és itt akartak rátérni a szent helyhez vezető útra.

S nem múlt el egyetlen óra sem, hogy hol magányosan, hol meg csapatosan újabb és újabb zarándokok ne érkeztek volna. Akadtak frissek, hangoskodók, borissza kedvűek, nyilván a közeli falvakból, akiknek a zarándoklat nem volt több könnyű kirándulásnál, míg mások törődötten, rongyosan és piszkosan tűntek fel a sikátorok végén meg a domboldalban, s látszott rajtuk, hogy hetek, talán hónapok óta tapossák az országok útjait.

Ott gubbasztottak hát a fal tövében. S máskor talán hangos társalgással, nevetgéléssel telt volna az idő (sok asszony és gyerek is volt közöttük), de most csak halk beszédre és elfúló, fel-feltámadó közös imádkozásra telt szorongó szívükből.

– Égi jel, én mondom, égi jel – bólogatott saját szavaira egy köpcös, mosolygó szemű emberke, és megbékélt mindentudással leste a rohanó felhőket.

Vén koldus telepedett melléje, göthösen sóhajtozott, és a szemét forgatta.

– Úgy van, ahogy mondod, testvérem! Bizony égi jel! – rikácsolta. – A Mindenható megelégelte már a teméntelen gonoszságot és az ocsmány eretnekséget. Íme példát mutat. Keresztes hajóinknak szól az intés: száguldjatok, mint ez a vihar! Taroljatok és pusztítsatok! Dúljátok fel az eretnek angolok házait, és hintsétek be sóval a helyüket!

– Ámen – bólintott rá a köpcös. – Ha eljutok Compostelába, külön imát mondok majd, hogy nagy királyunk keresztes hadjárata sikerüljön.

– Az Úr kegyelme máris velünk van – emelte fel sovány ujjait a koldus. – Hiszen ekkora hajóhadat még nem látott a világ. Zsúfolva az öböl, noha csak a legnagyobb hajók jöttek be. Hohó, de jártam az erődnél, ahonnan kilátni a nyílt vízre! Ezer és ezer gálya várakozik ott.

– Nincs erő, amely megállíthatná őket!

– Az eretnekség mint kártyavár omlik majd össze!

– És hozsannázhat minden jó keresztény…

A mosolygó szemű köpcös rózsafüzért halászott elő piszkos inge mélyéről, de mégse kezdte el az imádkozást, mert ekkor mindkettőjük figyelmét egy magas, széles vállú, csontos arcú fiatal férfi kötötte le, aki a fal túlsó végénél jelent meg. Meg-megállva, figyelmesen szemlélődve közeledett. Csöppet sem sietett, nem úgy, mint mások, akik attól tartottak, lekésik a levesosztást.

A várakozók előtt is úgy állt meg, s olyan idegenül nézte őket, mintha nem is közéjük tartozna. Pedig hát közéjük tartozott, mert gyűrött kalapján ott díszelgett a Szent Jakab zarándokainak jól ismert jelvénye, a kereszttel ékes kagyló.

Nem látszott fáradtnak, noha nagy út állhatott mögötte. Ruhája piszkos, sőt rongyos volt, elnyűtt csizmáján pedig esős napok sara száradt.

Kutató pillantása átsiklott az embereken, és újra meg újra megpihent a kolostor nagy kapuján.

Helyet keresett magának a várakozók között, és a véletlen úgy hozta, hogy éppen a koldus meg a mosolygó szemű mellett találjon. Ledobta hát köpenyét és iszákját, aztán leült a földre, és hátát egy citromfának támasztva nagyot sóhajtott.

A koldus ránézett, fogatlan szája megértő vigyorra torzult. Tüstént felmérte, kiféle a jövevény. No, nem az eszelős csodavárok közé tartozik, nem is azok közül való, akik alamizsnát osztogatva járják a világot, hanem olyasvalaki, akinek nincs szüksége sem előkelő származásra, sem pedig rangra, hogy tiszteletet ébresszen másokban.

Tekintetében valami alig sejthető méla szomorúság bujkált.

A koldus egyre a zarándokjelvényt nézte.

A Szent Jakab zarándokainak kagylós jelvényét.

– Testvérem… izé, uraságod, nyilván nem először igyekszik Compostelába – kezdte a beszélgetést.

A jövevény szemébe húzta kalapját, és vállat vont.

– Nem először – mondta kurtán.

– Az a zarándokjelvény… nagy kincs.

– Nagy.

– Azt mondják, megvédi az embert. Német földön a rablók is tiszteletben tartják.

A köpcös mosolygó szeme felcsillant.

– Hehe – nevetgélt –, ezt a mi spanyol rablóinkról aligha lehet elmondani.

– Azok a német rablók eretnekek – szólt a jövevény.

A koldus lapos pillantást vetett rá.

– Szép ez a kagyló – mondta.

A fiatalember levette kalapját, és nézegetni kezdte rajta a jelvényt.

– Szép – bólintott.

– Ünnepek idején drágán adják.

A jövevény vállat vont, nem felelt. Egyre a kolostor kapuját nézte.

Fejük felett tombolt a vihar. Különös fények villantak át az öblön meg a kikötőn. Hol eltűnt, hol meg újra kisütött a nap. A szél néha felkapott egy cserepet a tetőkről és a földhöz vágta, mint duhaj részeges, aki a hangos csörrenésekben leli kedvét.

A társalgás akadozott. A jövevény csöppet sem volt beszédes kedvű, és ha olykor szólt is egy szót, azt is kelletlenül tette.

A koldus az előbbi társához fordult, aki elmerülten morzsolgatta ugyan a rózsafüzért, de nem imádkozott.

– Micsoda hajóhad! – mondta, és fejével az öböl felé intett. – Nem kis gond lehet összetartani… annyi embert etetni, itatni. Mert a katonának ám nem elég a száraz kenyér. Az ám, ott sonka meg bor is dukál!

– És ha böjt van? A böjtöt csak megtartják…

– Már hogyne tartanák. A legkatolikusabb király katonái. Hanem azt mondják, nagy gondban vannak. Mert a galeászok evezős rabszolgái közül sokan meghaltak. Nem is csoda? A bíróságok már betegen küldték hajóra őket.

– Kemény munka az. Nagyon kemény.

A koldus felsóhajtott.

Egy pillantást vetett a jövevényre.

– Akad azért utánpótlás – mondta. – Tegnap este nagy kiabálás volt odalent a rakparti kocsmában. Az egyik gályamester felismert három szökött gályarabot. Hiába esküdöztek égre-földre, hogy békés zarándokok. Hohó, nem volt ám vita…

A mosolygó szemű egy pillanatra megpróbált szigorú képet ölteni.

– Ejnye, ejnye! Ha zarándokok, miért kocsmáznak?

Az eddig komoran hallgató jövevény ekkor hirtelen hozzájuk fordult.

– Fel kell jelenteni őket – mondta röviden.

– Mármint kicsodákat? – kérdezte a köpcös.

– A gályamestereket… meg a rablókat is…

– Kinél? Ha szabad kérdenem, kinél?

A fiatalember most a tenger felé nézett, amely szürke habokat vetve tajtékzott a távolban.

– Az inkvizíciónál – felelte.

– Nahát… – a koldusnak elkerekedett a szeme. Foghíjas száját eltátotta.

– Nincs nagyobb eretnekség, mint amikor a jó keresztény zarándokokat kirabolják… vagy gályarabságra hurcolják.

– Ezt még sosem hallottam.

– Nem csodálom! – csattant föl a fiatalember hangja. – Mert csak beszélünk, beszélünk az eretnekségről, aztán sokszor azt sem tudjuk, mi az.

Rövid csönd támadt közöttük. A többiek nem is figyeltek rájuk, valaki halkan imádkozott, mások félénken énekeltek.

– Már megbocsásson uraságod – a mosolygó szemű bocsánatkérően csóválta a fejét –, úgy vélem, a háborgása nem helyénvaló. Mert meglehet ugye, hogy a spanyol rablók kirabolják a zarándokokat, vagy a gályamesterek, ugye… talán tévedésből elhurcolják őket… de mi köze ennek a eretnekséghez. Attól ők még jó katolikusok lehetnek. Hiszik anyaszentegyházunk hittételeit, megtartják parancsait, és ami a fő… nem követik más vallások előírásait! Mert ha igen…

– Akkor pusztuljanak mind egy szálig! – rikácsolta a koldus, és csontos kezével megtapsolta a társa szavait.

Nos, hát végre megindult a társalgás… de bár ne indult volna!

A fiatalember ingerülten tekintett az öböl felé, amelyen ott imbolygott II. Fülöp spanyol király hatalmas hajóhadának színe-java.

– A tízparancsolat azt mondja, ne lopj, ne ölj. És embereket lopnak, embereket ölnek. Azok a hajók ott fegyvereseket visznek. Ha azok majd partra szállnak Angliában, megölnek mindenkit. Férfit és nőt, gyermeket és aggot egyaránt.

– Furcsa dolgokat mond uraságod. De én erre azt felelem, az eretnekek a sátán szolgái, és megérdemlik a sorsukat. Menjenek csak keresztes hajóink, és viharként csapjanak le a bűn fészkére!

A férfi kurtán legyintett.

– Egyelőre a vihar csapott le rájuk. És ha ilyen marad az idő, nem jutnak messzire.

A koldus indulatosan feltápászkodott, néhány lépéssel odébb botorkált, úgy nézett vissza a fiatalemberre. Látszott az arcán, tanácstalan szemén, hogy most már megzavarodott, s nem tudja eldönteni, kivel is áll szemben. Vajon eretnek kém-e a jövevény, netán az inkvizíció besúgója, aki csak próbára teszi őket? És miért lesi oly állhatatosan a kolostor kapuját?

– Nem tudom, uraságod kicsoda – károgta végül. – De úgy vélem, vár valakit. Mármost… úgy vagy a társát, vagy a testvérét… és már régóta várja. Ha így van, ne aggódjék. Compostelában már nemegyszer történtek csodás találkozások. Hinnie kell, hogy ez egyszer uraságodnál is bekövetkezik. Hiszen csak tavaly is… azt mondják, Peruból zarándokolt haza egy keresztény testvérünk, hogy imádkozzék a török fogságban sínylődő bátyjáért. Az ám, de az közben kiszabadult, és hálát adni szintén Compostelába zarándokolt. A két testvér éppen az ünnepi menetben ismerte fel egymást. Hát nem gyönyörű történet?

– Gyönyörű – bólintott a fiatalember kevés meggyőződéssel. Kis hallgatás után hozzátette. – Tudnék én ennél különbet is.

– Hát meséljen, kérem! – lelkesedett a mosolygó szemű, és sietve eltette a rózsafüzért.

– Csakhogy az inkább szomorú, mint gyönyörű história.

– A szomorú történet megtisztítja a lelket. Meséljen, szenyór.

– Még nincs vége a történetnek – legyintett a jövevény. – És addig nem lehet…

Hirtelen felugrott, fejébe csapta kalapját, és öles léptekkel a kapuhoz sietett.

– Hé, fiú! – kiáltotta. – Ha bejutsz, kérdezd meg, hajóra szállt-e már Bernardo atya!

– Nem szállhatott hajóra, uram, hiszen éppen őhozzá megyek – feleltem.

Úgy elbámészkodtam a három zarándokon, mintha csak közéjük tartoznék. Pedig fontos küldetésben jártam, s olyankor nincs helye a bámészkodásnak. Gazdám, Juan Silbera mester meglegyintette a fejem, mielőtt útnak indított.

– Pedro, el ne felejtsd, amit üzenek. Ismételd: „A gazdám tisztelettel értesíti a tisztelendő atyát, hogy a bárka készen áll. Holnap, a déli harangszó után kivisszük a hajóra minden málhájával együtt.”

Bólintottam, és elhadartam az üzenetet. Aztán futásnak eredtem.

Amióta padre Bernardo a városba érkezett, alaposan, megváltozott az életem. Azelőtt csak amolyan megtűrt udvaros fiú voltám, az állatok etetésén meg a gazdám csizmájának tisztításán kívül alig akadt más munkám. Egy ideje azonban a gazdám pofonnal küldött és pofonnal fogadott ugyan, de mindig fontos dolgokat bízott rám.

Amióta pedig ez a veszett vihar kitört, és a király hatalmas hajóhadát bekergette a kikötőbe, azóta ritkán hűlt ki a kilincs Juan Silbera hajósgazda és halászmester kapuján. Hol tollas-sisakos kapitányok jöttek, hangoskodtak és követelőztek, hol meg macskaléptű, halk szavú páterek ültek az asztalnál, és csöndesen bólogattak.

Ha a katonák jöttek, engem küldött súgva a gazdám, siessek María után a pincébe, és mondjam, nehogy a jobbik borból hozzon. Ha meg a páterek jöttek, bizony megint csak én szaladhattam María után, nehogy a gyengébből csapoljon, mert a papok aztán értenek hozzá. És szaladhattam a nótáriusért, hogy jöjjön hamar, mert fontos szerződéseket kell írnia. És szaladhattam naponta akár többször is a ferencesek kolostorába mindenféle csip-csup üzenettel, hogy megvannak a friss halak, hogy megjöttek a gyertyák, és persze van misebor is. Minden van, mert tombolhat a vihar, zenghet az ég is, Juan Silbera mesterre számíthatnak a szerzetes atyák.

Gazdám tehetős ember volt. Hajósgazda, halászmester és persze jó kereskedő. A kapitányok nemhiába hangoskodtak, és ő nemhiába tűrte: tőle rendelték a hajókra szánt friss húst, zöldséget, kétszersültet, sózott halat. Magára vállalta sok mindennek a beszerzését, én meg szaladhattam az üzenetekkel…

Amióta azonban padre Bernardo megérkezett, a gazdám napról napra komorabb lett.

Nem tudtam én annak okát adni.

Bernardo atya alacsony, sovány, de öles léptű ember. Én találkoztam vele először, ahogy megérkezett. Lóháton jött és ahogy leugrott a ferencesek kolostorának nagy kapujánál, az én kezembe dobta a kantárszárat.

– Vezesd be, fiú… isten nevében!

Amúgy is a kolostorba igyekeztem, bevezettem hát a lovat.

És akkor tudtam meg, hogy Bernardo atya Toledóból jött, inkvizítor, vagyis a katolikus hittől eltévelyedő eretnekeket üldöző és vallató bíró.

– Tehát Pedro a neved, és szolga vagy Juan Silberánál. Nos, jó. Üzenem neki, hogy keressen fel.

Bernardo atya háromszor hívatta magához a gazdámat. Mindháromszor arra kérte, szerelje fel a gyorsvitorlás bárkát, hogy mihamarabb a San Salvador nevű hajóra mehessen.

A gazdám mindháromszor azt felelte, a bárka készen áll, biztonságos, akár a nyílt tengeren is megállná a helyét ilyen vihar ellenére. Bernardo atya mindannyiszor kinézett az öböl vizére, és azt felelte, üzen majd, ha indulni akar.

De nem üzent. Teltek-múltak a napok, majd a hetek, és Bernardo atya legfeljebb azt kérdezte meg általam, készen áll-e a bárka.

„A bárka készen áll… a bárka készen áll… holnap, déli harangszó után… harangszó után…”

Így ismételgettem magamban a gazdám üzenetét, amikor egy olajfa mögül rám füttyentett Sancho, a pajtásom.

– Hé, te!

– Sancho!

– Mi az ördög van veled? Sose látunk!

Vállat vontam. Mi tagadás, némi büszkeség csengett a hangomban, amikor kijelentettem:

– Juan mester bizalmas embere lettem. Most is Bernardo atyához küldött.

– Az ki? – kérdezte Sancho, és pisze orrát dörzsölgette.

– Hát… az inkvizítor.

Sancho arca elkomorult.

– Miféle inkvizítor? Itt Coruñában Gaspar atya az inkvizítor.

– Csak volt – vágtam rá meggondolatlanul, mert mindenáron el akartam kápráztatni Sanchót.

– Miért?

– Úgy hallottam… izé, hogy már nem ő lesz. Nagyon gyenge kezű ember. Aztán az eretnekség egyre terjed.

Sancho az orrát dörzsölgette, vállát vonogatta. Nem értette, amit mondtam, nem is nagyon érdekelte.

– Nem jössz játszani?

– Sietek.

– Bianca nem lesz ott.

– Hál’ Istennek! Utálom azt az undok békát.

– Az anyja bezárta.

– Jól tette.

Jó, hogy fújt a szél, és könnyet csalt a szemünkbe. Nem látszott talán, hogy elpirulok. Mert az undok Biancának nem más volt az anyja, mint a vándorszínészek vezetője, a szép Doña Elvira.

Sancho hangját hallottam.

– Kimentem az erődig. Onnan ellátni a tengeren… hű de sok hajó van ott.

– Csodaszépek. A galeászok azzal a sok evezővel.

– Képzeld, nincs ám emberük. A bátyám azt mondta, jelentkezni kéne, mert már a kórházakat meg a börtönöket túrják, hogy embert találjanak. A viharban sokan meghaltak.

A domboldalból lenéztem az öbölre. Távol, a háborgó vízen – mert az öböl vize is hánykolódott erősen – ott hintázott a teméntelen, szépséges hajó.

– Buta vagy, Sancho. Hát mi még kisgyerekek vagyunk – mondtam, azzal futásnak eredtem, mert úgy éreztem, ha még sokáig társalgok vele, elfelejtem a gazdám üzenetét.

Az járt az eszemben, miért zárta be Biancát az anyja. A szépséges Doña Elvira társulata egy kicsiny udvaron játszotta vidám színdarabjait, amíg szép volt az idő. De amióta kitört a vihar – s annak már egy hónapja is megvan –, azóta nehéz napok járnak a színészekre. Híre járt, hogy a környékbeli főnemesi kastélyokat látogatták volna, de ott sem látták őket szívesen. Hiszen most minden figyelem a hajóhad felé fordult, a főurak nem értek rá a színészeken derülni.

Miért zárta be Biancát az anyja?

Nyafogó, kelletlen kislány volt Bianca. Vörös hajú; szeplős. Mi, coruñai gyerekek szívesen játszottunk együtt, és játszottunk volna vele is, hanem annak mindig sértődés, majd meg büszke elvonulás lett a vége.

Nem szerettem Biancát, és bántott, hogy olyan szép és jóságos asszonynak, amilyen az édesanyja… ilyen undok kislánya van.

Abban a pillanatban megcsikordult a kolostor nagy kapujának kilincse.

A zarándokhad egy emberként ugrott talpra, és hangos zajongással előrerontott.

Válaszoltam volna talán többet is a Jakab-jelvényes zarándoknak, de a tömeg valósággal belökött a nyíló kapun – egyenesen a kapus testvér karjába.

Az meg dühösen visszazavarta őket.

– Vissza, vissza, felebarátaim! Keresztényi türelmet!

Talán engem is visszalökött volna, ahogy a többieket, ha fel nem ismer.

– Pedro, Pedro, nem ad enni a gazdád, hogy a koldusok közé állsz?

– Máskor is erre jöttem – lihegtem.

– Máskor, máskor. De nem zarándokjárás idején. Könnyű dolga van Szent Jakabnak. Nem ő osztja az ingyenlevest – mérgelődött még, majd előrelökött. – Menj a dolgodra. Biztosan Bernardo atyához jöttél… Neki legalább köszönj, ne úgy, mint nekem.

Elpirultam. Bizony nagy szégyen, ha köszönni elfelejt az ember. Dobogott a szívem. Az előbbi nagy zajongás megriasztott. De azért büszkén felemeltem a fejemet, és átsiettem a kerten, hogy a kerengő túlsó végén hamarosan benyissak egy nehéz tölgyajtón.

Kéz nehezedett a vállamra.

– Kis Pedro, nem itt találod az atyát. A refektóriumban van. De csöndesen menj ám, mert fontos megbeszélés folyik.

A fiatal szerzetes rám mosolygott, és gyönge barackot nyomott a fejemre.

Bólintottam, hogy köszönöm – aztán végigfutottam a kerengő oszlopai alatt, és egy másik tölgyfa ajtón csöndesen benyitottam.

Résnyire nyitottam, hogy éppen csak beférjek.

A refektóriumban találtam magamat, ahol a hosszú ebédlőasztaloknál már senki sem ült, hanem csak a terem végében, a szép, nagy feszület alatt láttam néhány szerzetes atyát, akik a félrehúzott székekre telepedve figyelmesen hallgatták padre Bernardo szavait.

Behúzódtam a sarokba, és vártam. Majd csak észrevesz.

Hiszen azzal a szigorú szemével mindent láthat. Dús szemöldöke alatt dülledt szempár villogott. Eres ujjain hosszú körmök nőttek. Ahogy beszélt, ujjával bele-belebökött a levegőbe, mintha csak azzal is hangsúlyt adna a szavának.

Nem is beszélt – szónokolt.

– … nincs könnyű dolgunk, testvéreim! Sosem lankadhat az éberségünk! Az eretnekség száz meg száz alakban üti fel a fejét, és ha nem vigyázunk, ha nem küzdünk ellene keményen, bizony mondom, már csak az úr kegyelme segíthet rajtunk.

Önkéntelenül is rábólintottam a nagyteremben visszhangzó szavaira. Áthatott engem is a hit meg az aggodalom. Hiszen a nagy hajóhad is azért kel útra, hogy az eretnekség ellen megvívja a döntő csatát.

Eszembe jutott a három zarándok.

Vajon miért kérdte az a fiatalember Bernardo atyát. S ha kereste, miért nem jött be velem együtt?…

A ferences atyák közül egy idős, hajlott hátú szerzetes szólalt most meg:

– Átérezzük a szavaidat, Bernardo testvérünk. De már megbocsáss a szóért, az a gyanúsított… hm, mégiscsak gyermek. Kicsiny leányka. Az oktalan gyermek hall ezt-azt, és nem is érti. Az is meglehet ám, hogy merő gonoszságból jelentették fel.

– Hit dolgában nem lehetünk kíméletesek! – csattant ekkor a padre hangja. – Ha mindig mindenre mentséget keresünk, előbb-utóbb feladjuk a harcot. Nehéz időket élünk, testvéreim. Az ecclesia militans, a harcoló egyház nem tűrhet meg senkit a kebelén, aki akarva vagy akaratlanul de vércsekarmokkal váj belé.

Kis szünetet tartott, és mély hangon folytatta:

– Mit tudjátok ti, nap nap után micsoda förtelmes, hitbeli eltévelyedések dolgában kell vallatnunk. Bizony mondom, felelőtlenül és talán túl békésen éltek itt La Coruñában, testvéreim. Pedig gondoljátok meg, micsoda feladat hárul a mi rendünkre. A domonkosok szigorúságában bizony már nem bízhatunk… Mit is mondjak? A zsidókat kikergettük az országból, mégis maradtak elegen, akik ősi hitüket követik. A hős Don Juan herceg nem sajnálta leggazdagabb tartományunkat tönkretenni, hogy megtörje az itt maradt mórok lelkét. Mégis maradtak, nem kevesen, akik a pogány hitet követik titokban.

Szavai nyomán hosszú csend támadt. Mindenki tudta, hogy La Coruñába is telepítettek mór családokat.

– Kegyelmes főinkvizítorunk, Gaspar de Quiroga testvér arra figyelmeztet, hogy már papneveldéinkben is találtunk angol kémeket. Sőt, a zarándokok között is akadnak eretnekségben tévelygők. Miért legyünk hát kíméletesek egy gyerekkel?

Akaratlanul is nyeltem egyet, hogy eltűnjék az a furcsa szorítás, ami a torkomban támadt.

Ismét az idős páter szólalt meg:

– Mégse feledd, testvérem, La Coruñában gyermekek ellen még sosem folyt vizsgálat. Itt becsületes, régi, keresztény családok laknak. Kemény életű, keménykezű emberek. Hm, egy ilyen vizsgálat felkorbácsolná a kedélyeket.

– A gyerek nem halász gyermeke. Jövevények. Ha jól tudom, az anyja vándorszínész.

– Úgy van. Mindenki ismeri. A szépségéért sokan irigylik is. Meglehet, hogy így akarnak bosszút állni rajta. Elképzelhető.

– Minden elképzelhető – zengett padre Bernardo hangja –, de az igazsághoz így nem jutunk el. Ezért kell a gyereket megvallatni. Holnap menjenek érte idézéssel. Vigyék a városi börtönbe. Egy éjszakát töltsön egyedül a cellában.

Bár ne hallottam volna mindezt! Mert azon kaptam magam, hogy vadul dobog a szívem, izzad a tenyerem, a talpam meg jéghideg. Immár bizonyosan tudtam, kiről esett itt szó – és hirtelen rám tört a félsz.

Mitől féltem? Nem is tudom. Talán attól, hogy olyasmit hallottam meg, amit a felnőttek közül sem hallhat meg akárki.

Hiszen az inkvizítor döntése mindig nagy titok.

Sose hittem volna, hogy éppen itt kezdek félni, a szigorú és igazságos Bernardo atya közelében. Sosem hittem volna, hogy a barátságos és derék ferences barátok házában.

Nekidőltem a falnak, és éreztem, hogy elsápadok.

Olyan büszke voltam én arra, hogy szabadon szólhatok Bernardo atyával. Mert gyerekszemmel is észrevettem ám, hogy a Toledóból érkezett inkvizítort micsoda áhítatos és alázatos félelem veszi körül. Mindenki megfontoltan és készséges tisztelettel beszélt vele. Azok is, akik máskülönben dölyfösek és hebehurgyák voltak. Még a ferences atyák is többször bólogattak az ő szavaira, mint másokéra szoktak.

Én meg, szegény szolgagyerek, íme, szabad voltam ettől a félelemmel vegyes tisztelettől. Nem kellett fontolgatnom, mit mondok, nem kellett csűrnöm-csavarnom a szót. Egy gondom volt csupán. Bernardo atyával is éppen olyán tisztelettel szóljak – mint bárki mással.

Ily módon közelebb éreztem magamhoz.

Talán azt is hittem, több vagyok másoknál.

Mit tudtam én akkor, mi a hatalom és mi a szolgaság…

Kis gyerek voltam. Tizenkét esztendős talán. Ott álltam a refektórium hideg kövén, és meztelen talpamat váltogattam.

Mélyeket sóhajtottam, hogy elmúljék torkomból a szorongás.

Akkor olyasmi történt, amit máig sem értek.

A hideg nagyterem végében meghallottam Bernardo atya szigorú kérdését.

– Hogy hívják azt a gyermeket?!

Én meg önkéntelenül is ráfeleltem. Akaratlanul bukott ki a számon, és hozzá jó hangosan, mert a víz mellett élő emberek hozzászoktak a hangos beszédhez.

– Bianca!

Egyszerre csak mindenki felém fordult.

– Hogy kerül ide ez a kölyök! – csattant fel a padre sztentori hangja, de tüstént megenyhült, mihelyt felismert. – Vagy úgy! Te vagy az, Pedro?

Rázott a hideg. Előreléptem volna, de éreztem, hogy remeg a lábam. Néhány lépést mégis támolyogtam talán, aztán megkapaszkodtam, a nagy ebédlőasztal szélében.

– Én… én… – dadogtam.

A jó Ignacio atya ugrott fel székéről, és hozzám sietett.

– Mi baj van, kisfiam? Beszélj csak nyugodtan.

Én meg csak sóhajtottam, sóhajtottam, hogy ne kavarodjék velem a világ.

– A gazdám… üzeni…

De nem tudtam végigmondani, mit üzent. Csak tátogtam, mint a partra vetett hal.

Nagy, figyelő csendesség vett körül.

Azzal a kiáltásommal elárultam, hogy kihallgattam olyan beszélgetést, amit a felnőttek közül is csak a kiváltságosok hallhatnak.

Legszívesebben kifutottam volna a teremből. Hála két remegő lábamnak, mégsem tettem. Hiszen akkor talán még engem is megvádoltak volna…

Mivel? Nem tudom. De azt már akkor sejtettem, aki elfut – az bűnösnek számít akkor is, ha semmit sem tett.

– Pedro!… – harsogott Bernardo atya hangja. Nagy lépteivel hozzám sietett, megragadta a vállam, hogy szinte fájt. – Micsoda dolog ez? Ki engedett be?!

Vállamat vonogattam szerencsétlenül.

– A… most… jöttem…

– Az igazat mondd, csakis az igazat!

Ignacio atya védőleg felemelte a kezét, de ő egy ingerült mozdulattal elhárította magától az intést. Megrázott, és az arcomba hajolva kérdezett:

– Vallomást kell tenned! Megértetted?!

Csak bólintani volt erőm.

Meglökött.

– Menj és várj odakint! Közben gondolkozz erősen: azt a lányt mikor láttad, mikor hallottad eretnekségben…

– No de testvér! – hallottam fejem felett a méltatlankodó szavakat. – Ez a kis szolgafiú azt sem tudja, mi az eretnekség.

Én ostoba, a lelkem mélyén inkább szerettem volna Bernardo atya hatalmának a segítségére lenni, mint a magam védelmét egyengetni. Oktalanul közbeszóltam:

– De tudom… tudom – mintha bizony javamra szolgált volna –, akik más vallást követnek. A zsidók meg a mohamedánok. Meg a lutheránusok.

Ignacio atya ekkor megsimogatta a fejemet (ma is érzem az apáskodó gyengédséget, ahogy beletúrt a hajamba), és lemondóan legyintett. Hátralépett a többiek közé.

Én meg sarkon fordulva kimentem a kerengőre, és ott várakoztam dobogó szívvel. Nem sokáig.

Mert szinte egyidőben nyílt a kolostori ebédlő ajtaja és az udvar végében a nagy kapu.

Ahogy ott megzörrent a kilincs, és döngve kitárult a kapu, a zarándokok zavaros zajongással ismét összecsődültek. Kemény kiabálás tudta csak féken tartani őket. A levesosztó barátok inkább hadonásztak nagy kanalaikkal, mintsem a levest osztották volna, amelyet nagy kondérokban, akkor hoztak elő a konyháról.

Hátam mögött a tölgyfa ajtó is kicsapódott, és elsőnek Bernardo atya lépett ki rajta. Követték a többiek.

– Megyek, ahogy a küldetésem szól – átható hangja elhallatszott talán a levesért koldulókig is. – Az én málhám a hitem. Meg dühös haragom, hogy eltiporjam az eretnekséget, bárhol és bármilyen formában üti is fel a fejét.

Milyen idegenül nézett rám. Mintha sose látott volna. Mintha bizony nem én siettem volna hozzá a gazdám üzeneteivel… mintha bizony nem szóltam volna hozzá olyan tisztelettel, mint bárki máshoz…

Akkor már kissé megnyugodtam. A remegés eltűnt a lábamból, de a szívem azért tovább dörömbölt. Hiszen még át sem adtam az üzenetet.

Ahogy Bernardo atya elém állt, mélyet sóhajtottam, és elhadartam:

– A gazdám azt üzeni, hogy holnap harangszó után a bárka készen áll. És a málhát elviszem… tisztelettel…

Ott álltunk hát a kerengő árnyékában. Fejünk felett vadul zúgott a vihar, de ezt a zárt világot ugyan meg nem zavarta. A kert fáit és bokrait védték a falak, csak a magasra nőtt paratölgy felső lombjai cibálódtak.

Megzavarta mégis a nagy békességet a zarándokok zsivajgása, akik ott tülekedtek a nyitott kapuban, és ostobaságukban majd feldöntötték az egyik kondért. A jó kapus fráter úgy kiabált velük, mintha nem is jó keresztények, hanem valami messzivilágbeli vademberek volnának.

– Sorba állni, nyavalyás, csürhe népség! Hát nincs bennetek semmi tisztesség? Tessék sorba állni! Hangot ne, halljak, mert azonnal visszavisszük a levest.

A nagy tumultust néztük. Bernardo atya vállon fogott, pedig nem akartam elfutni.

És akkor megint csak történt valami, amit sokáig nem tudtam megmagyarázni magamnak.

A zarándokok tömegében előbb a koldust vettem észre. Ott botladozott, fél karjával a mosolygó szeműre támaszkodva, és rikácsoló hangja túlszárnyalta a tömeg zajongását. Mögöttük, a szürke, fekete köpenyek, kalapok, fejkendők tömegén túl egy magas: szikár alak látszott. Ő nem tülekedett, hagyta, hogy a tömeg befelé sodorja. Inkább ágaskodott talán, mint aki a kolostor belsejét kívánja szemügyre venni.

Bernardo atyára néztem. Már számon volt, hogy odasúgjam: az a fiatal férfi beszélni szeretne vele…

És akkor észrevettem, hogy találkozott a tekintetük.

A fiatalember megtorpant. Szeme felvillant, és keskeny, szigorú szája mintha valami keserű mosolyra húzódott volna. Tétován felemelte a kezét. Előbb a szakállát simogatta meg, majd feljebb nyúlt. Jakab-jelvényes nagy kalapjának szélét megpöccintette az ujjával.

Mint aki köszön is, meg nem is.

Bernardo atya meglepődötten meredt előre. Mélyen ülő, nagy szeme vadul villant, bozontos, fekete szemöldökét összevonta. Egy észrevétlen lépéssel a kerengő oszlopa mögé húzódott, és csak most láttam rajta, mennyire sápadt.

– Tehát… tehát, ahogy mondtam – fordult a többi szerzeteshez, akik követték. – A Mindenható kegyelme legyen veletek! Cselekedjetek belátásotok szerint.

Váratlan kijelentésére az atyák felkapták fejüket, és csodálkozva néztek rá. Ő pedig újból megragadta a vállamat, azzal megindult a kolostor belseje felé. Futnom kellett, hogy öles lépteivel versenyre keljek.

Nem mertem sem szólni, sem kérdezni, mert mintha csak nagy önuralommal az indulatait fékezné, vagy mintha riadt sietséggel valami elől menekülne, olyan elszánt és furcsa lett.

Végigsiettünk a kerengőn, és a kert túlsó sarkában benyitottunk egy boltíves, nehéz ajtón, majd áthágva néhány márványlépcsőn, amelyek előbb felfelé, majd lefelé vezettek, egyszerre csak a kolostor kis kápolnájában találtuk magunkat.

Padre Bernardo valósággal leomlott egy térdeplőre.

Mellette álltam, és nem tudtam, mit tegyek. Nem volt merszem hozzá, hogy kövessem a példáját.

Hosszú percek teltek el így, némán. Mögöttünk nesztelen léptekkel gyülekeztek a szerzetes atyák. A szemem sarkából láttam, ők se térdepeltek, hanem imára kulcsolt kézzel, lehajtott fejjel várakoztak.

Abban a hűvös, tömjénszagú kápolnában halkan pergett Bernardo atya hangja:

– Pater noster, qui es in coelis…

Utána mondtam jól-rosszul latinul, már ahogyan misék alatt megtanulja az ember.

– … sed libera nos a malo… de szabadíts meg minket a gonosztól.

Kimondta az áment, nagyot sóhajtott, egy pillanatra lehunyta a szemét.

Majd hozzám fordult, és a régi kemény, határozott hangján így szólt:

– Éjfélkor várjon a gazdád a vízparton. Az Úr azt követeli tőlem, hogy holnap hajnalban a hajóhadnál legyek, ahová a küldetésem szól. De figyelj rám, fiú! Mondd meg Silbera mesternek, szükségem volna egy szolgagyerekre, aki rendben tartja a holmimat.

– Ha valami málhája van… én már most…

– Mondottam már, az én málhám a hitem és szent haragom! – csattant fel a hangja. – Éjfélkor tehát várjon. És ne szóljon senkinek. Te is tartsd a szád!

Félénken rábólintottam.

Kurta legyintéssel elbocsátott.

Hangos szava hirtelen mormogássá halkult. Tovább imádkozott, talán a Miatyánkot kezdte újra. Nem értettem.

Keresztet vettem, meghajoltam többször is, és óvatosan hátrálva kisomfordáltam a kápolnából.

A szívem valósággal rázkódott. De már nem a félelemtől, hanem a mérhetetlen, kimondhatatlan örömtől.

A kiáltás

A kolostortól hazafelé futásnak eredtem. Mint aki versenyt fut nagy-nagy örömével… Bántam is én, hogy zúg a szél, hogy tépi a fákat, és hogy La Coruña didereg.

Fejemben megzavart méhek gyanánt zengtek, kavarogtak a gondolatok. Sehogy sem értettem igazán, hogy az elmúlt félórában mi is történt velem, de abban biztos voltam, hogy valami különös véletlen folytán nagy veszedelemtől szabadultam meg, és hozzá nagy szerencse ért.

Az út egy darabig a temető szélén vezetett. A domboldalról ki lehetett látni az öbölre.

Ott végre megálltam.

Könnyezett a szemem a széltől. Pislognom kellett, hogy, tisztábban lássak. Ott vannak hát a csodás hajók, az eretnekeket űző, legyőzhetetlen gályák.

Csak tartson még a vihar, ne engedje kifutni őket! Mert jaj, mi lesz, ha éjfélig vitorlát bontanak, evezőt merítenek, és mire Bernardo atyával odaérnénk, már sehol sem lesznek.

Micsoda ostobaság. Az atyát küldetése szólítja a hajóhadhoz, nem maradhat itt Coruñában. Azok a szépséges nagy hajók amúgy sem tudnak úgy száguldani, mint a mi kis Santa Barbaránk, ha felhúzzuk nagy latin vitorláját.

„Ne félj, Pedro – szóltam magamhoz. – Erről már nem maradhatsz le. Az atya magával visz, megígérte. Ott leszel hát vágyaid netovábbján, a hatalmas hajón, amely amott a távolban színesen, kecsesen hintázik a vízen. Tatjának apró ablakai fel-felcsillannak a felhők mögül előbújó nap fényében, imbolygó árbocai az alacsonyan futó felhőket kaparják. Ott leszel a nagy győzelemnél, amikor lerohanjuk majd a mocskos, bűnökben fetrengő Angliát.”

Valahogy úgy képzeltem, a nagy győzelem után feltartott zászlókkal mennek majd a katonák meg a papok, és az egész világ egyetlen kórusban énekli: Te Deum laudamus… Téged Urunk, dicsérünk!

A kertek végéből egy hang süvöltött:

– Pedróóó!

Sancho volt. Odavágódott mellém. Lihegett az izgalomtól.

– Képzeld, képzeld…

De én megelőztem.

– Képzeld, Bernardo atya magával visz a hajóra! Most mondta. Mert kell neki egy szolgagyerek. Mint a kapitányoknak az apród. Huhu, komám, az lesz csak a szép világ. Ha kardot is kapok, harcolhatok is, aztán még kineveznek hadnagynak…

Tele voltam izgalommal.

– Pajtás, ezt én ma reggel még nem hittem volna. Úgy nekirontunk Angliának, mint a vihar. Érted?! És megfizetünk nekik, amiért mindig kalózkodnak meg szemétkednek… nyavalyás eretnekek. Tudod, mit csinálnak, ha ezt a hatalmas hajóhadat meglátják? Hát egyszerűen összecsinálják magukat! Még az a fene nagy Drake admirálisuk is. Az a sárkány… de mit mondjak. Örül majd, ha a bőrét mentheti.

Sancho összehúzott szemmel, furcsán nézett rám.

– Jó, jó, persze, csak szolgának megyek. De hát öregem. Áthajózunk a tengeren, és meglátom, milyen is az az Anglia…

Sancho bólogatott. Türelemmel kivárta, amíg lecsillapul a lelkesedésem, és akkor mondta nagy komolyan:

– Te Pedro figyelj csak!

– Na?

– Mondtam, hogy Bianca…

– Aha… – és éreztem, hogy egy kicsit elcsuklik a hangom. – Mi van vele?

– Az anyja bezárta. És már reggel elment hazulról. Aztán én felmásztam az ablakba, ő meg ott ül a szoba közepén, és bőg, egyre csak bőg.

– Hát… – mondtam, és hozzá azt gondoltam magamban: „hiszen ha van oka rá”.

– Azt mondja, az anyja megfenyegette, megöli, ha ki mer lépni a házból, amíg haza nem jön. És azt is mondta, hogy szörnyen szomorú, merthogy az ő ostobasága miatt akár mind a ketten meghalhatnak. És most Bianca azért sír, mert nem akarja, hogy a mamája meghaljon.

Megálltam. Lehunytam a szemem, mert váratlanul mindenféle indulat tört rám.

– Képzeld, az ostoba csirke odakiáltotta Catalina asszonynak, akinél a szobájukat bérlik, hogy ő igenis megmosakszik szombaton, akár a zsidók, és nem is érti, mi az a Szentháromság. Mert ha valami egy, akkor hogy lehet három, és fordítva. Mit szólsz hozzá?

Mit szólhattam volna. Kibukott a számon:

– Bianca undok béka, érted? Mert folyton úgy jár-kel, akár egy hercegnő. Megérdemli a sorsát. Minden eretnek megérdemli a sorsát! Miért pöffeszkedik, és miért hülyéz le bennünket? Örülhetne, hogy olyan szép anyja van, aki olyan nagyszerű színésznő, aki úgy szereti, aki olyan kedves… aki úgy szereti, aki olyan kedves… – Észre sem vettem, remegett a hangom, már-már a sírással küszködtem. Valami keserű düh költözött belém. Haragudtam az undok Biancára, gyűlöltem őt, amiért anyja van.

– Egye meg a fene! – kiáltottam fel dühösen. – Holnap úgyis beviszik majd a börtönbe. Egy éjszakát egyedül tölthet a cellájában. Úgy kell neki! Érted, úgy kell neki! Tanulja meg egy életre, hogy… hogy…

Elakadt a hangom, mert Sancho hirtelen megfordult. Megállt. És tiszta szemmel nézett rám.

– Mit beszélsz?

– Mit…

– Hogy holnap börtönbe viszik?

– Igen. Most hallottam saját fülemmel hallottam! De ne szólj róla senkinek! – tettem hozzá riadtan. – Véletlenül hallgattam ki, mit beszélnek odabent a páterek. Rajtakaptak.

Sancho hirtelen megragadta a karomat, és lehúzott a kőkerítés tövébe. Ott nem fújt a szél, és egymás szavát is jól értettük. Nem kellett hát kiabálnunk, suttogva is beszélhettünk.

– Mit tudsz még? – kérdezte.

– Semmi többet. Csak annyit, hogy bevádolták, és holnap börtönbe viszik.

– Vallatni is fogják?

– Hát…?

– Honnan tudod?

– Mondtam már. Bementem az ebédlőbe, és Bernardo atya éppen róla beszélt.

– Mit mondott?

Vállat vontam.

– Ezt. Hogy holnap beviszik, és majd megmondja az igazat.

Ültünk a fal tövében. Két kis kölyök. Szívünket nyomasztotta a bánat, hogy olyasvalami történik, ami nem kedvünkre való.

– Én ma éjjel úgyis elmegyek. Bernardo atya azt mondta, szolgára van szüksége…

– Ezt miért mondod?

– Csak úgy.

Sancho beletúrt a hajába. Öt ujjával próbálta megfésülni.

– Igazad van, hogy Bianca undok béka – kezdte, és az arca nagyon szomorú lett. – De ezért legfeljebb egy pofont adhatnál neki. Érted? De ha az inkvizíció elé idézik, az nem jó. Mert hit dolgában ott nem ismerik ám a tréfát. Nem nézik, hogy gyerek-e vagy sem. Úgy megcsavarják a karját, hogy a csontja törik belé.

Végigfutott hátamon a hideg. Hiszen hallottam én már arról, miféle kínzások folynak azokban a vallatókamrákban. De amíg nem tapasztalja az ember, addig az egész amolyan mese. Hiszem is, meg nem is.

Bianca valóban undok kislány volt, kényeskedő páva – de hogy a csontját törjék, azt azért nem akartam…

Megkeseredett az örömöm. Azt hittem, együtt lelkesedünk majd Sanchóval az én nagy szerencsémen, aztán íme, itt kuporgunk a fal tövében, és lóg az orrunk a szomorúságtól.

– Mit mondott a mamája?

– Hogy mind a ketten meghalhatnak.

– Hát persze!… Ha a gyerek nem vall, az anyját is beidézik. Mondd, honnan jöttek?

– Valahonnan délről. Tudom is én. Lehet, hogy zsidók… de lehet, hogy mohamedánok.

– Lehet, hogy régi, igaz katolikusok… éppen csak ez a hülye Bianca…

– Lehet.

Kavargott a gyomrom. Mert elképzeltem magamban, hogy Bianca anyját, a szép Doña Elvirát is belökik abba a szörnyű kínzókamrába.

Egyszerre csak nagyon komolynak és felnőttnek éreztem magam. Hogy is ne volnék, ha majd éjféltájban hajóra szállok Bernardo atya kíséretében. És ezért egy kissé megszégyelltem magam előbbi kirohanásomért.

– Csúnya ügy… Lehet, hogy az anyját is beidézik. Te Sancho, mondok én valamit. De ha kerékbe törnek, akkor se áruld el, hogy én mondtam.

– Ígérem.

– Egy egész napja van Doña Elvirának, hogy elszöktesse a lányát. Tudom is én, szökjön ő maga is. Érted? Én most hazamegyek, mert a gazda vár. És még fel is kell készülnöm az útra. Te siess Elvira asszonyhoz, és súgd meg neki: Biancát holnap elviszik. Hát úgy igyekezzék. És most… Isten veled. Lehet, hogy sose látjuk egymást.

Feltápászkodtunk a fal tövéből, és kezet fogtunk, egymás karját markolva meg, ahogyan az ókori rómaiak. Persze, mi mit sem tudtunk Rómáról meg az ókorról, de így valahogy keményebbnek, férfiasabbnak éreztük a kézfogást.

Félszavakkal beszéltünk már egymáshoz. Közben le-lenéztünk az öbölre, ahol II. Fülöp spanyol királyunk legyőzhetetlen hajóhada imbolygott horgonyain. És miközben beszéltünk, el-elrévedt a tekintetünk, mert a hajók láttán a képzeletünk messze szállt.

– Siess, mondd meg Doña Elvirának.

– Isten áldjon! Jó pajtás vagy.

Sancho fekete képe vidám vigyorra húzódott. Sarkon fordult és elszáguldott.

Én meg mélyet sóhajtottam, és mosolyogtam.

Most lett az örömöm igazán teljes.

Nem az utcai kapun léptem az udvarra, hiszen az a gazdámék kapuja volt. Szolgáknak a hátsó kapu dukált, ott siettem befelé, hogy a nagy hírt mielőbb átadhassam Señor Juan Silberának. Jobbra az istállók, középen kereke törött kordé. Lábam alatt csirkék futottak széjjel.

A belső udvart boltíves fal választotta el a külsőtől. Odabent már szép volt a világ, a fehér falakon sok cserép, és bennük sok virág.

Megdobbant a szívem.

Félreugrottam, és megbújtam egy narancsfa lombja mögött.

Az udvar belső sarkában, ahol nagy fadézsákban jázmin virágzott, megláttam Doña Elvirát. A gazdám feleségével, Teresa asszonnyal beszélt izgatottan.

– Ó, hiszen ez az idő… koldusbotra jutunk maholnap.

– Bízzék az uramban, kedves!

– Nem adományért jöttem.

– Szívesen adunk, ha van miből.

– Drága Teresa asszony, hiszen beszéltünk már róla. Most itt az idő. Méghozzá sürgősen.

A gazdám felesége kövérkés, kerek szemű asszony volt. Igaz rémületében most a szája elé kapta a kezét.

– Magasságos Úristen, el ne hagyj! Hát mégis elszánta magát arra az őrültségre.

A szép színésznő lehalkította a hangját, és lopva körülnézett, mint aki attól tart, kihallgatják. Hiszen jól sejtette, mert hogy tovább láthassam, hallhassam, de észre ne vegyék piruló arcomat, az eresz alatt álló vizeshordó mögé bújtam. Onnan leskelődtem kifelé.

Most már nem sokat érthettem a szépséges színésznő szavaiból, de amit eddig tudtam, abból hamarosan kikövetkeztettem, miről van szó.

– Az ágyúmester közeli rokonom. Még tavaly hívott, ne tétovázzak, menjek. Ő tud olyan rejtekhelyet a hajón, ahol soha meg nem találnak. De hát a gyerek… a gyerek… Most meg éppen őmiatta. Mit szól hozzá, ez a kis butus!

– Jaj, ne is mondja. Ez rémes! – Doña Teresa szokása szerint zsebkendőjét kezdte gyűrögetni.

– Butus, hetyke kislány. De úgy szeretem, úgy a szívemhez nőtt… Inkább lássam a tengerbe veszni, mint hogy megkínozzák. Én majd csak valahogy… Ha már együtt nem mehetünk.

Doña Teresa a szemét törölgette. Igazán sírt, mert jó asszony volt, riadt szívű.

– Szűzanyám, micsoda világ! Azt hiszem én, sehogy se mehetnek. Hát egy bárkánk maradt. Érti, egyetlenegy. És azt Bernardo atya tartja fenn magának.

– De hát ezt a vitorlást csak nem hagyja ott Juan gazda. Visszatér vele. És akkor még egy út… A következő éjjelen. Nem kérem ingyen. Doña Teresa, Segítsenek! Nem kérem ingyen! Nézze csak! – a szép színésznő benyúlt a ruhájába, és keble rejtekéből vastag aranyláncot húzott elő. – Nézze! Perui, indián munka. A kis Biancáért. Lássa, én minden áldozatot…

Most már mindketten sírtak. A szép színésznő és az én csúnyácska gazdasszonyom egymás könnyeit törölgették, mint két barátnő.

Ekkor az ajtóban feltűnt Señor Silbera, a gazdám.

– Ó, drága uram – sietett elébe a felesége –, ez itt Doña Elvira. A híres színésznő. Hiszen együtt láttuk múltkor a színpadon. Most elszánta magát az útra. Már beszéltem a dologról… és ő sok pénzt adna…

Összekuporodtam a hordó mögött, mert ilyen feldúltnak még sosem láttam a gazdámat. Az arca szürke volt, és kifejezéstelen.

– Ostoba asszony! – kiáltotta váratlanul. – Hát nem látod, hogy csak próbára tesznek? Mindig mindenkit próbára tesznek. Mert soha senkiben sem bíznak, mert senki sem elég jó… ők maguk se tudják, mit akarnak. De mindenki bűnös, és mindenki bűnöst kutat. És ha nem talál… hát addig csűri-csavarja a dolgokat…

Magas, szikár ember volt a gazdám. Hosszú kezével kétségbeesetten hadonászott. Doña Teresa térdre vetette magát előtte, úgy kérlelte.

– Drága uram, ez az asszony igazán bajban van! Feljelentették a kislányát.

Juan Silbera feltépte nyakán az ingét, és lihegve, keserűen nézett rájuk.

– Honnan tudjam, hogy nem hazudik?! – kérdezte durván. – Mert micsoda képtelenséget akar kegyed? – fordult a színésznőhöz. – Hogy vigyem ki a hajóra a gyerekével együtt, mi?!

– Ha lehetne… tisztelt uram. Megfizetném.

Juan gazda legyintett.

– Két asszonyszemély. Az egyik gyereklány. A másik híres színésznő. És mindjárt a zászlóshajóra. Hát tudja meg, asszonyság, hogy én mindig mindenről tájékozódom. Megtudtam, hogy a flotta fővezére, Medina Sidonia hercege szent életű, kemény katona. Az ő parancsára még Lisszabonban, az elindulás előtt, külön bizottság járta végig a hajókat, elbújt asszonyszemélyek után kutatva. És tudja kegyed, hogy miért? Mert tengerjáró ember nem tűrheti meg az asszonyt. Hajóra nem való. Az asszony viszály, szerencsétlenség, végromlás!

Felindulásában elfúlt a hangja, szemét forgatta, hadonászott.

– Mit képzel?! Kockára tegyem az életemet?! És micsoda szamárság. Éppen a hajóhaddal, és éppen Angliába? Hiszen ott kő kövön nem marad, ott a fákra lógatják fel az eretnekeket! Hogy gondolta ezt, asszonyság?

Fel-alá kezdett járkálni nagy léptekkel, de Doña Elvira eléje állt, s könnyben verdeső szemét könyörögve ráemelte.