Fordította

Mihályi Zsuzsa

A világ a siralom völgye.

Arthur Schopenhauer (1788–1860)

Prológus

A Kozanówi utcából indultak, két tizenegy emeletes, kiégett panelház között rohantak át. Öten voltak, mint mindig. Rögtön az élre tört egy magas, fekete hajú lány, az arca hosszúkás volt, kiálló járomcsonttal, a szeme résnyi, szinte ferde. Dragon nem tudta a nevét, közvetlenül a felszínre vezető kijáratnál csatlakozott hozzájuk, és azóta nem szólt egy szót sem. Szorosan a nyomában futott Ragya. Kigyúrt volt, mint minden bikanyakú, a feje kopaszra borotválva, a képe lapos, himlőhelyes buldogpofa. Fél fejjel volt alacsonyabb, mint az élen haladó kiskorú lány. Volt még két versenyző a mezőny közepén, sokkal kisebb termetűek, mint az előttük haladó Türhő, de elég izmosak voltak ők is. Sokat edzettek, ez már a tökéletes mozgáskoordinációjukból is kiderült. Dragon futott leghátul – ő volt a legmagasabb mind közül, csaknem kétméteres, szakállas, atlétatermetű szőke óriás. Majdnem tíz évvel volt idősebb a többieknél, és jó húsz kilóval nehezebb a masszív ragyás képűnél. Furcsán szürkés volt a bőre a nyakán és az arca egyik felén, mintha kiszikkadt volna, hámlott is. A más városrészekből való emberek sokszor menekültek e látvány elől, főleg azok, akik emlékeztek a szürkekórra, de itt, Kozanówban mindenki tudta, mi okozta ezt az elváltozást.

Ilyen nagy és nehéz alaknak nem volt esélye a fiatal futókkal szemben, Dragon viszont nem sokat törődött azzal, hogy hamar maguk mögött hagyták. Az ötfős csapatból ugyanis egyedül ő ismerte az útvonalat, és nem csak azért, mert már számtalanszor megtette, amit a többiek biztosan nem mondhattak el magukról. Ha biztonságos távolságból, előre megszemlélték, az nem ért annyit, mintha valaki saját maga, ráadásul többször is leküzdötte az akadályokat. Nem, nem. Ez az ő terepe volt. Az ő kerülete. Itt született, és itt halt meg először, a régi világgal együtt. Alig volt hatéves, amikor felüvöltöttek a szirénák. De még mindig emlékezett az irtózatos zűrzavarra, a sötétre, a bűzre és az anyjára, aki szorította magához teljes erejéből. A fekáliától bűzlő csatornákban vele együtt reszketve hallotta az erősödő, tompa morajt, aztán… Aztán kimozdult a föld a sarkaiból. Olyan erősen rengett, mintha rángógörcsben haldokolna. Vagy mintha a bőre alatt megbúvó embereket akarta volna kiköpni.

Kozanów majdnem öt kilométerre volt a zéró ponttól, ezért itt nem voltak olyan erősen érezhetőek a Támadás következményei, mint a városközpontban, de a szocialista korszakban épített, öreg panelházak nem bizonyultak olyan masszívnak, mint a csaknem százéves, német építésű téglaházak. Amit nem tudott elpusztítani a gyengülő lökéshullám, a nyomában pedig a hősugárzás, azt az atombomba becsapódása okozta földrengés döntötte romba. Sok helyen kártyavárként omlottak össze a vasbeton monstrumok, aztán az összetört vezetékekből kisüvítő gáz tette teljessé a rombolást. Romokban állt a fél lakótelep, de a panelházak tűzfalainak kanyarulata mögött egy ötemeletes épület – ugyanaz, amelyet most fognak megkerülni – szinte sértetlen állapotban élte túl a száz kilotonnás töltet robbanását.

Kétszázötven méter. Tényleg nem sok, csakhogy ezen a negyed kilométernyi szakaszon többen haltak meg, mint a Csíkosok és a Türhők némelyik háborújában.

Vézna – gondolatban így nevezte el Dragon a pár lépéssel előtte futó lányt – mindjárt megpillantja azoknak a fehérlő csontjait, amelyek azok után maradtak, akik nem értek be a menedékhelyre.

Kis fordulat balra, ahol egy tizenegy emeletes panel két lépcsőháza állt csonkán. A negyvenes és a negyvenkettes, vagy talán a harmincnyolcas szám? Húsz év elteltével már kihullottak az emlékezetből az ilyen részletek.

Porladoztak a nagy betonelemek, több méter magas szemétdombbá álltak össze. Ez volt az első akadály. Hirtelen lelassult a futás. A lány elbizonytalanodott, csak egy pillanatra torpant meg, de ez elég volt ahhoz, hogy Ragya hátulról felöklelje és a szeméthalomra lökje. Dragon fütyült a lány visítására és a férfi öblös röhögésére. Kis kitérőt tett jobbra, ahol meredekebb, de stabilabb volt a törmelékhalom. Nem inogtak meg a talpa alatt a nagy betonlapok maradványai, nem porladtak szét apró darabokra, ezért gyorsabban mászhatott fölfelé, olyan gyorsan, ahogy csak a keze-lába bírta. Az egyik sovány fiatalember, akinek nagy orra és torzonborz fekete haja volt, egyáltalán nem volt olyan ostoba, mint amilyennek látszott. Lehagyta a még mindig egymással ordítozó párt, az őket üldöző vörös hajú férfit, aztán gondolkodás nélkül Dragon nyomába eredt. Jól kitalálta. Mivel kisebb, könnyebb és hajlékonyabb volt, gond nélkül megelőzte a drabális alakot, aki ráadásul pont a halom teteje előtt lassított le.

A barom. Ahelyett, hogy megnézte volna, mi bújik meg a betonperem mögött, gúnyos pillantást küldött levegőért kapkodó riválisának. Még azt sem vette észre, mikor nyársalták föl a jágor félméteres, fűrészes karmai. A girhes, inkább növény, mint állat ragadozó gyöktörzse a majdnem függőlegesen álló betonlapok közötti sötét résből nyúlt elő. Dragon döbbenten kerülte ki a rémülten ordító fiút, mielőtt miszlikbe aprította a jágor. A haldokló jajgatása ugyanolyan hirtelen némult el, mint ahogy felhangzott.

Nem volt idő elmélkedésre. Dragon fölemelt egy betonrögöt, és ledobta a szemétdomb aljára, mielőtt a többi három fölért volna a torlasz tetejére. Elindult a lavina nyomában, az ismert úton futott, hogy a lehető leghamarabb messzire kerüljön az áldozatát zabáló bestia elől. Jobb, ha nincs az ember háta mögött ez a lény, még ha éppen egy ilyen ínyencfalatot vadászott is le.

Megint megpattant a betonrög a törmeléktorlaszon, de mielőtt újra lehullhatott volna, bekapták a sarlakk hálószerű csápjai. A gigantikus növény megremegett, ahogy fentről nem látható pofája felé vitte a zsákmányt. De a menekülők az ellenkező irányba néztek. Két helyen megmozdultak az apró kövek, a romhalmaz fölött kis porfelhők kavarogtak. A vadász szertelen mozgása elárulta, hol van a kelepce többi része.

Miközben átszökdécselt a csapda fölött, Dragon arra gondolt, hogy hajszál híján maga is beleesett. Nincs kizárva, hogy a nagyorrú fiatalember, akinek a nevét egy negyedórája hallotta először, és rögtön el is felejtette, most mentette meg az életét, csakhogy… Halkan káromkodott, ahogy a jágorra gondolt, amely ma ilyen szokatlan helyen bukkant föl. Még soha egyetlen ragadozó sem támadott ilyen korán. Ráadásul közvetlenül a sarlakk előtt volt. Elterelhette a futók figyelmét, megzavarhatta őket egy pillanatra…

Figyelj, ember, emlékeztette magát gondolatban. Koncentrálj! Most másképp lesz!

Elég volt egyetlen pillanatnyi lazítás, hogy utolérje a másik három. A hosszú, egyenes szakaszon – a következő nagy torlaszig jó ötven méter volt hátra – nyilván gyorsabbak nála, hiszen könnyebbek és fiatalabbak, de az ő lába a leghosszabb az egész társaságban. Ezzel számolt is, nem volt csalódott, amikor a táv felénél megelőzte a ziháló bikanyakú. Most, kivörösödött képpel, csorgó nyállal még inkább buldogra hasonlított. Apró szeme gonoszul csillogott a vastag szemöldök alatt, amikor hátranézett, figyelmes tekintettel méregetve Dragont. Pontosan tudta, kivel van dolga, a lány elleni akcióból pedig kiderült, hogy többet enged meg magának másoknál.

A második torlasz meredekebb volt, és sokkal veszélyesebb. Ezen a helyen átjáró volt a panelházak között a Támadás előtt, olyan kis köz, mint amelyiknél elindultak. Teljesen betemette a gázrobbanás, amely a toronyház utolsó lépcsőházát is lerombolta, megsérült a szomszédos panelház fala is. A rengeteg vasbeton súlya alatt szintén roskadozó alacsonyabb épület harmadik emeletéig értek a törmelékdombok.

A futók lassítottak, választaniuk kellett a két lehetséges útvonal közül. Az egyik fölfelé vezetett, a másik – a két hatalmas, alig omladozó betontömb közötti résben – a törmelékkel borított, egykori földszintes kereskedelmi pavilon belsejébe, amely csodával határos módon állt ellen a sittlavinának. Még Dragon is megingott. Ha belépnek a sötétbe, megvan a veszélye annak, hogy árnyéklénnyel találkoznak. Az első torlasznál történtek után majdhogynem biztos volt abban, hogy a látszatra könnyebb útvonal ma valamelyikük sírja lesz. Ezért inkább megkockáztatta az időrabló mászást, bár azok nyilván ösztönösen nekiindulnak, és mindhárman megpróbálnak átjutni a sötét szakaszon, arra számítva, hogy csak egyiküket kapja el a fenevad – egyébként, ha kiderült volna, hogy ott van egy másik árnyéklény is, a vakmerők közül az utolsó hatalmas fölénnyel keveredett volna ki a kelepcéből.

Dragon nem várta meg, hogy döntésre jussanak a többiek. Ráugrott az ingatag betonlapra, és elfutott rajta addig a helyig, ahol betonvasak álltak ki a romhalmazból. Többször megtette már ezt az utat, mindig kerülve a mélyedéseket, réseket, ahonnan más bestiák leshettek rájuk.

A bikanyakú vakkantott valamit, előrántotta a késeit az övéből, és szurkálni kezdett a betontömbök közé. A lány káromkodva utánacsinálta. Rozsdás megállt. A felfelé kapaszkodó férfira pillantott, onnan a pavilon bejáratára, aztán vissza. Csak akkor mozdult meg, amikor sikoltást hallott a törmelék alól. Magas, éles női sikolyt. Dragon a törmelék következő tömbjére ugorva elmosolyodott. Több út volt a sötétben: a jelek szerint a Türhő nagyobb szerencsével választott. Lepillantott. Rozsdás most tűnt el a betonlemezek között. A halogatással paradox módon javultak a túlélési esélyei.

Amikor lentről felhangzott a következő üvöltés, még három, legfeljebb négy méter volt hátra a mászónak a sitthalom tetejéig. Nem tudta megállapítani, ezúttal ki akadt össze a láthatatlan gyilkossal. De mindegy is. Nagyon régóta most először kezdett félni. Három fenevad biztosan nem volt a törmelék alatt, vagyis bármelyik pillanatban felbukkanhat az egyik vetélytársa hátulról. Méghozzá még az utolsó kanyar előtt, azután pedig még több mint hetven métert kell megtennie nyílt terepen. Egyenes úton bármelyik dedós gyorsabbnak bizonyul nála.

A legrövidebb úton mászott fel a törmelékdomb tetejére, nem törődve az esetleges csapdákkal. Most már nem számított semmi. Lefelé is a legkönnyebb útvonalon akart menni. A romokat kettészelő hernyaháló ebből a távolságból szövetsűrűségűnek látszott, de Dragon arra számított, hogy olyan lendülettel ugrik majd rá, hogy átszakítja. Lendületet vett, és a legvilágosabb helyre lépett. Éppen akkor araszolt elő a bábjából a hatalmas hernya. Megérezte a rohadék a legenyhébb rezgést is, a nagydarab férfi pedig egész lavinát indított el a porladó betonon.

Dragon a kedvenc fegyveréhez kapott. A kettévágott körfűrésztárcsa a hozzáerősített expanderfogantyúval tökéletesen simult a tenyerébe. De át tudja-e vágni az acélpenge ezt a ragadós szövetmasszát, ha nem elég a puszta lendület, hogy átszakítsa a hálót?

Elrugaszkodott, felhúzta a lábát, ugyanakkor széles evező mozdulatot tett a karjával. Becsapódott a ragacsos szálakkal borított szövevénybe, közben két gyors vágást ejtett. Az első penge a mozdulat közepén eltűnt a kezéből, mintha valami hatalmas erő tépte volna ki belőle, a másikat meglepő módon sikerült megtartania. Érezte viszont, hogy valami lefékezi a lendületét. Fájdalmasan vágódtak a lábszárába, arcába és vállába a megfeszülő, rugalmas szálak. Tett még egy karmozdulatot, lentről fölfelé, ezzel elveszítette az utolsó pengét is. De mielőtt még eszébe juthatott volna, hogy most ez a legkisebb baj, valami megrázta. Felüvöltött, amikor megérezte a maró fájdalmat és forróságot az arcán és az állán. Szédülten beverte a térdét valami kemény tárgyba, és gurulni kezdett.

Megcsináltam, örvendezett, megfeledkezve a fájdalomról. Mihelyt leért a halom aljára, talpra ugrott. A hernya felegyenesedve, kinyitott csuklyával imbolygott. A szájüregét körülvevő emésztőcsápok hevesen kaszálva keresték a szétszakított hálót. Nyilván legalább annyira meg volt döbbenve, mint a férfi, aki épphogy elkerülte a csapdát.

Dragon elfordította a fejét – jobbra tőle, pár méterre egy rés sötét mélyén hangosan zörgött valami. Ha épségben átjutott valaki a pavilonon, akkor éppen most ért a kijárathoz.

Öt méterre volt a sarok, azon túl kezdődött az utolsó egyenes szakasz, Dragon annak a végén vett észre öt nyílást a falban és a fölöttük lévő rácsot. Ez a cél, ide tartott. Elsőként kellett odaérnie. Tisztában volt azzal, hogy nem lesz könnyű. És nem is az volt a baj, hogy fájt a lába, amely csúnyán megsérült estében. Egyelőre komoly előnye volt – a lánnyal szemben? A vasbeton tömbök között hátrapillantva észrevett egy porlepte, hosszú, éjfekete hajú gubancot. Szóval a bikanyakú sivalkodott az utolsó perceiben úgy, mint egy kislány, mosolyodott el magában, és gyorsított.

Előtte mindössze – vagy nem kevesebb mint – hatvanméternyi udvar volt, és… Gondosan körülnézett minden irányban, az utolsó csapdákat keresve.

Ott. Jobbra, messze, a megolvadt csúszda mögötti szemétdombon látott valami mozgást. Három kerekded, csillogó pikkelyekkel borított alakzat gördült lefelé a panelház romjain, amely a Pałuki utca és Dragon között állt. Úgy csúsztak le a romhalmazon, mint ő az előbb. Valahogy úgy, de nyilván sokkal gyorsabban. Hátranézett. Mögötte futott Vézna, rogyadozó lábakkal, a pavilonhoz vezető hasadékból pedig előbukkant Ragya, vérben úszva, mint egy kibelezett csivasz.

Dragon nem ért rá eltöprengeni azon, miféle csoda folytán élte túl a bikanyakú az árnyéklénnyel való találkozást. Most ez a három ördögfarkas a legnagyobb probléma, amivel meg kell küzdenie neki és a többieknek. Megérezték a vérszagot a dögök, vagyis biztosan nem engedik el őket, amíg bele nem vájják a zsákmányba vérengző pofájukat és agyaraikat.

Ötven méter a célig, és a tüdejéből kezd kifogyni a levegő.

A szakállas óriás lassított, tudta, hogy most, hogy fegyvere már nincs, jobban támaszkodhat az eszére, mint a gyorsaságára. Először kitért balra, hogy az utána loholó lány, aki ugyanúgy észrevette az új veszélyt, meg a sarkára taposó Türhő kerüljön a ragadozók elé. Miközben végrehajtotta ezt a manővert, a kis tér túlfelén, az egyik lépcsőházból mozgást vett észre a szeme sarkából. Megdermedt, eltévesztette a lépést, amikor két csivaszkölyök toppant az udvarra.

Két tűz közé került, és az egyetlen rendelkezésére álló fegyver a hernya csapdájában maradt. Számtalanszor bejárta ezt a helyet, vagyis tudta, hogy nincs mire spekulálni. Ha túl akarja élni, el kell felejtenie a trükköket, menekülnie kell, ahogy a lába bírja. Negyven méter. Öt, talán hat másodperc, ennyire lesz szüksége ahhoz, hogy elérje a legközelebbi rácsot. A riválisai, akiknek felelőtlenül hagyta, hogy a nyomába érjenek, már felgyorsultak. A csivaszok egyenesen őt vették üldözőbe, szerencsére még túl ostobák voltak ahhoz, hogy felfogják, jobb elvágni az áldozat útját. Az ördögfarkasokkal még nem foglalkozott. Ott volt nekik a két közelebbi célpont, kis szerencsével összemarják egymást, miközben Véznáért vagy Ragyáért küzdenek.

Dolgozott az adrenalin. Dragon nekilendült, olyan sebesen szedte a lábát, hogy nem tudta követni az agya. Ennek nem lehet jó vége, de nem volt más választása. Vagy ez, vagy az, ez volt a lényeg az egészben.

Nem fordult hátra, amikor az egyik ördögfarkas rávetette magát a lányra. Olyan éles volt a sikítása, hogy Dragon nyaka libabőrös lett. Húsz méter. A csivaszok végre felfogták, hogy érdemesebb egyenes vonalban futni, mint kanyarodva. Tizenöt. Ragya felnyüszített. Röviden, nyilván méreggel intézték el. Tíz. Egyre közelebb volt a rács mögötti sötétség. Négy lépéssel a megváltás előtt Dragon lába felmondta a szolgálatot.

A repedezett aszfaltra rogyott, estében ösztönösen behúzta a vállát. Mielőtt földet ért volna a háta, villámgyorsan közeledő árnyékot látott. Az első csivasz a levegőbe mart az agyaraival, oda, ahol a férfi fejének kellett volna lennie ebben a pillanatban. Az esés után Dragon nem próbált meg felállni, csak továbbgurult. A másik vadállat felugrott, és felüvöltött fájdalmában, amikor a lezuhanó, nehéz rács a betonhoz szögezte.

Dragon egy méterre hevert a csivasztól, erősen zihált, képtelen volt a legkisebb mozdulatra is. A rácson túl kóválygott a másik mutáns kutya, nem sokkal arrébb két ördögfarkas küzdött Ragya hullája fölött, amelyet akkorra már cafatokra téptek. A harmadik élve zabálta a haldokló lányt. Nem is bénította meg a mérgével, Vézna véres kézzel próbálta letaszítani magától.

Valahonnan fentről nevetést, káromkodást és éljenzést lehetett hallani. Vége volt a versenynek, egyvalaki győzött, másvalaki vesztett, de mindenki jól szórakozott.

– Odatetted magad, ember – hallotta a háta mögül az ismerős hangot. – Nem emlékszem ilyen izgalmas üldözésre, pedig már öt éve űzöm az ipart. Valahogy érzem, hogy mi ketten ma nagyot kaszáltunk.

***

– A részed. – Négy láda gugyival töltött palack landolt a Dragon priccse melletti asztalon, némi csivaszsonka, patkányhús, megsárgult újságok és kis zacskónyi fűféle, amit dohány helyett használtak. Volt ott sok más kacat is, amit most nem volt kedve átbogarászni.

– Mi a büdös franc ez? – mordult fel a szakállas, végigpillantva a jussán.

Háromszor annyi volt, mint rendesen.

– Mire gondolsz? – kérdezte a harminc körüli, elhízott férfi, és lustán a fotelba rogyott.

Az arca Ragyáéra hasonlított, ugyanolyan lapított képe és krumpliorra, Neander-völgyi homloka és disznószeme volt. Ha Dragon nem ismerte volna olyan jól Mezítlábast, azt hihette volna, hogy az imént elpusztított bikanyakú apja áll előtte.

– Volt egy jágor az első akadálynál – harákolta erősen eltorzult arccal, amikor egy hámló fekélyekkel borított arcú lány nekilátott összevarrni a leghosszabb sebet a bal lábán.

A dagadt, a hazárdjáték elismert királya és a telep ura, hozzá hajolt.

– Minden szórakozást megelégelhet végül az ember – felelte, nem veszítve el a humorérzékét. – Mennyit söpörtél be az utolsó versenyért? A szokásos negyedét?

– Nagyjából – bökte ki Dragon, és kényelmesebb pózba helyezkedett.

– És lebasztál, mint egy repedtsarkú, fogatlan ribancot, hogy ez neked kevés, emlékszel? – idézte fel Mezítlábas.

Azért adták neki ezt a nevet, mert a helyi nyomortelepről származott. Az öregeinek még arra sem futotta, hogy szerezzenek egy rendes pár cipőt a fiuknak. De kivakarózott a szarházi, ez tagadhatatlan, öt év alatt igazi birodalmat hozott létre. Most eredeti veszkó van a lábán. Nem valami hamisított szirszar, hanem időtálló westerncsizma a legvastagabb bőrből.

– Emlékszem.

A dagadt hátradőlt a fotelban.

– Én is észrevettem, hogy unták a nézők a produkciónkat, ezért gondoltam, hogy ezentúl nagyobb lesz a tét. És hát összegyűlt nálunk pár dolog.

– Nálunk? – lepődött meg Dragon.

– Nálunk. Nálunk meg az embereimnél – felelte Mezítlábas. – Nem nálad, tesó. Te vagy a legjobb futó, akit életemben láttam, de… – elhallgatott.

– De mi?

– Régóta ismerjük egymást, nem fogok kamuzni előtted. Ez üzlet. Te viszont nagyon kiszámítható lettél – fejezte be a dagadt. – Megnyersz minden versenyt, ahol elindulsz, ezért az állandó klienseim biztosra mennek veled, új arcokat meg egyre nehezebb találni ebben az iparágban, főleg most, hogy a Türhők összekoccantak a Csíkosokkal.

– És miért döntötted el, hogy megszabadulsz tőlem?

Dragon nem mozdult a helyéről, Mezítlábas már a hangszíne miatt is beszédes mozdulattal emelte maga elé a kezét.

– Mit nem mondasz, haver! – méltatlankodott. – Csak emeltem a tétet. Úgy intéztem, hogy megint kiszámíthatatlan legyen a verseny.

– A végeredmény ugyanaz. – Dragon a legközelebbi ládáért nyúlt, ahol a zavaros folyadékkal teli palack állt.

– Hagyd azt a szart! – kérte a dagadt, és intett a pincében lévő másik nőnek. – Ma igazi, háború előtti löttyöt iszunk.

A lány olyan nesztelenül tűnt el az ajtó mögött, mint egy árnyék.

– Te fizeted? – csodálkozott az egyetlen túlélő versenyző.

– Nem akarom, hogy sértve érezd magad – magyarázta Mezítlábas. – Ha elárulnám neked az újításokat, a klienseim észrevennék, hogy megváltozott valami a viselkedésedben, még azt hinnék, hogy leállítjuk a versenyfutást. Csaló lennék a szemükben. Miket beszélek, mindkettőnket svindlernek tartanának, azt meg biztos nem akarod…

Dragon nem reagált a szavaira. Lehet, hogy Mezítlábas igazat mondott, másrészt viszont egy olyan alak, mint ő, magasról tesz arra, mit mondanak róla a közönséges emberek. Ebben a városban, vagy legalábbis a Tiltott Zónától nyugatra senki sem rendezett hasonló versenyeket. Neki dolgoztak a legsúlyosabb nehézfiúk, a legrafkósabb arcok. Különben hogyan tudta volna leküzdeni a legveszélyesebb mutánsokat? Hogyan hozta volna létre ezt a látványosságot, amely idevonzotta az embereket az egész kerületből, néha még a Városból is?

Kozanówot, mint a legtöbb wrocławi peremkerületet, nem érték akkora károk, mint a belvárost. Itt már a háború utáni első években is enyhébb volt valamivel a sugárártalom, ezért a Támadás után rendesebben nézett ki a környék, mint a határvidék vagy a Város enklávéi fölötti területek. Csakhogy ennek az idillnek egyszer s mindenkorra vége szakadt, amikor először az Odera felől, aztán a Tiltott Zónából egyre több ocsmányság kezdett beszivárogni. Alig néhány év alatt pokollá változott ez a viszonylag biztonságos környék, a lakói pedig kénytelenek voltak lemondani arról az ábrándjukról, hogy újra birtokba veszik a felszínt.

Csikordultak a zsanérok. Az alkoholért küldött nő helyett egy férfi bukkant elő a félhomályból, ahol csak néhány gyertya és két faggyúlámpa világított, Mezítlábas pedig felállt a fotelból, amikor meglátta. Dragon is durván félrelökte a nőt, aki már egy másik sebét mosta.

– Húzz innen! – A dagadt egyetlen intéssel zavarta ki a pincéből.

– Te is! – mondta a jövevény anélkül, hogy egyáltalán a helyi főnök felé nézett volna.

– Mi a…? – kezdte a kérdést Mezítlábas.

– Kifelé! – förmedt rá az idegen, aki olyan volt a hely birtokosa mellett, mint egy szalmaszál.

Megremegett a gyertyák lángja, amikor döngve becsapódott a pinceajtó. Magukra maradtak. Dragon még mindig a priccsen feküdt. A dagadttal ellentétben ő nem félt ettől az embertől. Neki dolgozott, az igaz, de nem volt szokása haptákba vágni magát egy ócska gengszter előtt. Ez a csávó pedig, hiába sugárzott körülötte a fantasztikum aurája, csak a csicskája volt valakinek.

– Gratulálok – mondta a jövevény, és leült Mezítlábas karosszékébe.

Élre vasalt nadrág volt rajta, szinte újnak látszott, majdnem fehér ing, és csak alig kopott bőrkabát. A háború előtt a turkálók kliense lehetett volna, most ő diktálta a divatot a kerületben. Nem tudta senki, ki ő, és azt sem, hogy honnan a rákból van még mindig tölténye a feltűnően viselt Glockjához. Az első vagány, aki megpróbálta csekkolni, kamu-e a fegyver, halálos adagot kapott az ólomból. Több jelentkező nem volt.

A jövevény az utóbbi két évben meg-megjelent Kozanówban, elintézte, amit kellett, aztán úgy eltűnt a csatornákban, mint egy kísértet, egészen a következő, általában váratlan látogatásáig. Ha megkérdezte valaki, minek szólítsa, csak ennyit mondott: „lényegtelen”. Ezért döntötte el Dragon, hogy így fogja nevezni: Lényegtelen.

– Kösz – mordult vissza. – Csak azért jöttél ide, hogy gratulálj a győzelemhez?

– Dehogy – felelte a jövevény, ugyanolyan félmosollyal, mint Dragon. – Volna egy meló, de… – hallgatott el egy pillanatra, egyfolytában a vérző sebeket nézve – …először hadd kérdezzek valamit.

– Nincs kedvem akármilyen szarságról böfögni.

Most távolról mosolyra emlékeztető grimasz ült ki Lényegtelen kerek, alig borostás képére.

– Ha ez neked szarság, barátom… – kezdte, de nem tudta befejezni.

– Itt még Mezítlábas legolcsóbb kurvája se nevezne téged soha a barátjának, szóval kímélj meg az ilyen dumától.

– Ahogy akarod. Úgyis jobban szeretem, ha félnek tőlem, mintha kedvelnek.

– Ezek mindentől félnek.

– Nem róluk akartam beszélni. Nem értem, miért dagonyázol ezen a szarkupacon. Abból, amit tőlünk kapsz, évekig tudnál élni, nem is akármilyen színvonalon. Versenyekre fogadhatnál ahelyett, hogy részt veszel bennük. Ma kockára tette az életedet az a zsírdisznó, tudod jól. Ha nem áll melléd a szerencse, megzabáltak volna a mutánsai.

– Ahhoz meg mi közöd van?

– Alapvetően köpök rá, hogy a versenypályán múlsz ki, vagy az anyag marja szét a beledet – ismerte el Lényegtelen, és elővett a zsebéből egy nejlondarabot, amely valamikor piros lehetett, és alig kivehetően látszott rajta a Media Markt logója. A zsinórral átkötött, kristályszemcsékkel teli csomag Dragon lábai közt, a priccsen kötött ki. – Előleg. Még egyszer ennyit kapsz, ha megcsinálod a melót.

A szakállas a csomagocskáért nyúlt, méregette a tenyerén a súlyát, aztán bedobta a legközelebbi ládába.

– Most ki lesz az?

Lényegtelen benyúlt a kabátja másik zsebébe, és előhúzott egy borítékot. Sárga volt, gyűrött és koszos. Nyilván fel akartak vágni a főnökei, akárcsak ő maga. Olyasvalaki pózát vették fel, akik biztosan nem voltak. A boríték ugyanoda került, ahová az előbb a csomag.

Dragon odanyúlt, és kinyitotta. Talált benne egy fotót. Nem valami kifakult vagy megsárgult, háború előtti ócskaságot, hanem rendes fényképet, amely egy idősebb férfi arcát ábrázolta, aki egyedi tetoválást viselt a szeme körül. Dragon lassan a vele szemben ülő küldöttre emelte a pillantását.

– Ez valami vicc? – kérdezte.

– Nem. Ajándék. A barátoktól. Úgy tudom, itt az alkalom, hogy levadászd az utolsó Fekete Skorpiót. – Odavolt a gyönyörtől, hogy tanácstalanságot láthatott a legnagyobb nehézfiú arcán, akivel csak összeakadt a felszínen. A többi kliense a szakállas sarkáig sem ért. Ezért választották a nagyfőnökök éppen őt a feladatra. Ezt a melót nem szabad elbaltázni, márpedig Dragon még sosem okozott csalódást.

– Ha ez igaz, ingyen is leszedem – jelentette ki Dragon. – Elrakhatod ezt a port – tette hozzá a nejlonfóliáért nyúlva, amelyben annyi drog volt, hogy még Mezítlábasnak is gondot okozott volna megvenni az egészet. A mozdulattal a padlóra söpörte a borítékot.

– Két legyet ütsz egy csapásra – nevette el magát Lényegtelen, figyelmen kívül hagyva a nagylelkű javaslatot, mintha a felettesei nem törődnének az anyagi javakkal. – Itt megtalálod az összes szükséges információt. – Felállt a fotelból, odalépett a priccshez, és fölvette a földről a borítékot.

A fekvő szakállas felé nyújtotta a kezét. Az pillantásra sem méltatta.

– Jegyezd meg, és nyírd ki! – mondta végül Lényegtelen.

– Hagyj békén, és takarodj! – förmedt rá Dragon, figyelmesen szemlélve a fotót.

1. fejezet
A MÉLYSÉG

Egy hónappal korábban

Remer még egyszer belepillantott a tükörbe. Tükör! Nem valami nagyobb tábla miniatűr szilánkja, nem egy csillogóra csiszolt fémdarab, hanem igazi üveglap, alumíniumborítással a hátsó oldalán. Mozdulatlanul állt a tükör előtt, nem tudta levenni róla a szemét. Évek óta nem látta jól a saját arcát, és mióta ő lett a Tanító, nem voltak rajta ilyen rendes, tiszta ruhadarabok. És ha ez nem lett volna elég, megengedték neki, hogy lezuhanyozzon – jó sokáig, rendes, forró vízzel. Nem csoda, hogy most úgy érezte magát, mint egy fiatal isten.

– Sokáig tart még, főhadnagy? – hallotta a mosdó ajtaján túlról Bondarczuk türelmetlen hangját.

– Pillanat. Megyek már – felelte nem túl összeszedetten, miután hirtelen visszatért a földre.

Kritikus szemmel nézett végig magán, még utoljára. Kigombolt egy gombot, aztán megigazította a flaneling gallérját. A csatornákban élve nem gondolkodott azon, milyennek látják az emberek – akár Másik enklávéjából valók, akár az idegenek. Ugyanígy nem törődött azzal sem, hogy a többiek mocskosan és toprongyosan járnak. Idővel hidegen hagyta, mint egyébként az összes túlélőt is. Másik enklávéja… Számára ez volt a neve, és ez is marad. Az ajtóhoz lépve eszébe jutottak a Vakvágányban történtek. Kíváncsi vagyok, ki vette át az örökséget, miután kinyiffant az albínó, tűnődött. Nyilván a bíró, végül is ő volt az evidens jelölt.

Bondarczuk is kritikus szemmel nézte, mintha Remer most lépett volna ki egy exkluzív butik próbafülkéjéből. A nő összeráncolt szemöldökéből Remer arra következtetett, hogy nem néz ki valami jót. Az itteni sztenderdhez képest, nyilván. De nem zavarta. A végeláthatatlan raktárban bóklászva olyan holmikat válogatott, amelyekben olyan kényelmesen érezte magát, mint eddig talán soha. A többinek tehát nem volt semmi jelentősége – legalábbis az ő szemében.

Katarzyna szó nélkül hagyta el a férfi szállását, amiért Remer hálás volt.

– Mielőtt bemegyünk a vezérkari központba, megmutatom, miért nevezték el ezt a helyet Mélységnek – mondta a nő, amikor elindultak egy keskeny folyosón a válaszfal felé, amely az alagút főágát határolta el a szerény, egyforma hálófülkéknek helyet adó bunkertől.

Ez lehetett a komplexum legöregebb, még német építésű része. A zsaluzat nyomait őrző betonon még mindig olvashatók voltak a gót betűkkel írt mondatok.

– Azt hittem, nyilvánvaló – felelte Remer, csodálkozva a váratlan ajánlaton.

– Meg fog lepődni.

A nő elnevette magát. Vihorászott, mint egy kislány.

Lenyűgöző méretei voltak a föld alatti város főútjának. Még a legtágasabb esővíz-elvezetők sem voltak hozzá mérhetők. Itt is, éppúgy, mint az oldalágakban, függőlegesek voltak a betonfalak, a zsaluzat látható nyomaival. A végtelenségig gyakorlatias németek nem akarták azzal növelni a költségeket, hogy lemeszelnek több ezer négyzetméternyi falfelszínt. A Mélység új urai sem látták értelmét erre költeni. Döntésüknek, vagy inkább a döntés hiányának köszönhetően a nácik által épített komplexum megőrizte a történelmi levegőjét… Úgy is lehet mondani, hogy lelke lett.

A nyolc méter széles alagút közepén két tölgyfa talpfákra épített vágány futott, amelyek jóval keskenyebbek voltak, mint a felszínről ismert villamos- és vasúti vágányok. A rajtuk elhelyezett harmadik sín azt sugallta érzékletesen, milyen sebességgel haladnak a rakományok ezen az útvonalon. Fent, a félhomályba vesző, sík felszínű mennyezetről nagy, hengeres alumíniumöntvény lámpatestek lógtak szabályos távolságban. Kilencven évvel azelőtt erős nátriumlámpákat rejtettek. Ez a világítástípus viszont nagyon energiaigényes volt, ezért nem csoda, hogy Bondarczuk emberei lemondtak róluk egy modernebb megoldás kedvéért. A LED-lámpák kevésbé természetes, fehér fénnyel világítottak, vitathatatlanul gyengébbek voltak, de rengeteg áramot megspóroltak, ami főleg az utóbbi időben komoly érv volt. Természetesen nem szabad megfeledkezni legendás tartósságukról sem.

Paweł a terjengős magyarázatot hallgatva ment egészen addig, míg Katarzyna meg nem állt egy oldalfolyosó torkolatánál, amelynek csupasz falai úgy néztek ki, mintha öntött betonból faragták volna. Belül sokkal sötétebb és szűkebb volt. Pawełnek le kellett hajtania a fejét, hogy be ne verje minden lépésnél a boltozatos mennyezetet tartó acélgerendákba. Ez az összekötő folyosó szerencsére egész rövid volt. Legalábbis így gondolta, látva, hogy alig húsz lépésre modern külsejű, páncélozott ajtó zárja le. Bondarczuk behelyezte a chipkártyáját a falra erősített leolvasóba, aztán beütött egy hatjegyű kódot az alatta lévő billentyűzetbe.

Újabb húsz méter után, amelyet egy még fojtogatóbb folyosón tettek meg, egy másik ugyanolyan ajtóhoz értek. Mögötte volt az útjuk célja: egy hatalmas, kupolás mennyezetű üreg, vagy inkább kamra, amely szintén a náci kezek munkája lehetett. Erre utaltak a homorú falak alsó részét borító feliratok. Itt sokkal olvashatóbbak voltak, mint az alagutakban, mintha nem fogott volna rajtuk az idő. Paweł régebben tudott németül, lehet, hogy nem valami jól, de annyira igen, hogy abban a néhány esetben, amikor átment a nyugati határon, megértesse magát az üzletekben, az éttermekben, az utcán. Most viszont, húsz évvel később, alig tudta megfejteni a gót betűkkel írt szavak jelentését. Csak annyit értett, hogy ezek figyelmeztetések. Hogy mire figyelmeztetnek, azt már sajnos nem tudta.

Nem titkolt kíváncsisággal alaposan körülnézett. A boltíves födém felső része sötétbe veszett. Az egyenlő távolságokban elhelyezett lámpák fénye nem jutott el abba a magasságba. Az aljzat viszont tökéletesen látható volt. Az üres csarnok kellős közepén egy erősen berozsdásodott szerkezet állt – közönséges háromlábú acélállvány egy felfüggesztett elemmel, azon vezettek keresztül egy zsinórt, amelynek egyik vége a talaj egy részét fedő vaslemezhez csatlakozott, a másik pedig a mellette álló elektromos csörlőhöz. Remer észrevette, hogy a bejárattal szemközti falon kicsit nagyobb a távolság két lámpa között, és van benne egy alagúttorkolatnak látszó, sötét, kerek nyílás.

– Mi ez a hely? – kérdezte Katarzynához fordulva.

– Nem tudjuk – felelte a nő a majdnem tíz méter átmérőjű, kerek vaslap felé indulva, amelyen a szerkezet állt.

Remert meglepte ez az őszinte, ugyanakkor váratlan válasz.

– Hogyhogy nem tudják?

– Egész egyszerűen, főhadnagy. – Bondarczuk odalépett a szerkezet egyik lábához, kinyitotta a rajta elhelyezett kapcsolószekrényt, és megnyomta a legnagyobb gombot. A távolban felzúgott a beindított generátor. Még egy kézmozdulat, és Paweł talpa alatt megremegett a vaslemez. – Nyugalom, főhadnagy, ez csak a Mélység – tette hozzá Bondarczuk derűs hangon, a férfi ideges reakcióját látva.

Remer nem hallgatott rá. Hátrált néhány lépést, míg kiért a kőpadlóra, közben le sem vette a szemét a nyílás lassan felemelkedő fedeléről. Megvárta, míg elhallgat a csörlő motorja, visszament a helyiség belsejébe, és óvatosan belenézett a nyitott mélységbe. Először nemigen látott semmit, csak sötétséget, ezért Bondarczuk bekapcsolta a reflektorokat, amik valahol a vaslemez pereme alatt helyezkedtek el, ahol Remer állt. Az erős fénycsóvákban három méter átmérőjű, simára faragott, szinte csillogó falú, kőbe vájt kürtőt látott, amely függőlegesen haladt lefelé egy olyan pontig, amelyet még az erős fényforrások sem tudtak megvilágítani.

– Fantasztikus – morogta Remer, amikor végül felegyenesedett. – Ember alkotta vagy a természet?

– Amikor először jöttünk le a Mélységbe – kezdett beszélni Katarzyna egy múzeumi tárlatvezető szenvtelen hangján –, fogalmunk sem volt ennek a kamrának a létezéséről. Mielőtt a németek elhagyták a föld alatti búvóhelyet, betonnal töltötték föl a hozzá vezető folyosót, méghozzá teljes hosszában. Szerencsére… a mi szerencsénkre természetesen… egy apró részletre nem gondoltak a fritzek. Amikor befejezték a munkát a központi alagút felőli végén, lerakták a zsaluzatot, de azzal nem törődtek, hogy pontosan illeszkedjen a kijelölt pontokhoz. Nevetségesen hangzik, de az egyik technikusunk egy szempillantás alatt észrevette, hogy valami nincs rendben. Fúrni kezdtünk, és rögtön rájöttünk, hogy olyasmi előtt állunk, amit a korábbi tulajdonosok megpróbáltak elrejteni. Méterről méterre törtük át, nem is a követ, hanem az öntött betont. A munkálatok harmadik napján értük el az első fél méter vastag, vasalt ajtót. Amikor a feletteseim meglátták, meg voltak győződve arról, hogy ez az az akadály, amely mögött megtalálják az összes elveszett kincset. Tudja, az aranyvonat rakományát, a borostyánszobát… Egyszóval szentül hitték, hogy ott valami igazán nagy kincs rejtőzik. Képzelheti, milyen arcot vágtak, amikor a második rekeszték lerombolása után megpillantották azt, amit most lát. Az üres kamrát és… ezt a lyukat.

– Milyen mély ez a kürtő? – kérdezte Remer, és megint a mélység fölé hajolt.

– Egy kilométer vagy kettő, öt, tíz – felelte enigmatikusan Katarzyna.

A szavait hallva Remer reflexszerűen hátralépett.

– Nem mérték meg?

– Nem tudtuk… – Bondarczuk mélyet sóhajtott, mintha valami kellemetlen dolgot idézne föl. – Egy héttel a Támadás előtt jutottunk el erre a helyre – tette hozzá magyarázatként. – Nyilván megérti, hogy utána nem az volt a legfőbb gondunk, hogy alaposabb kutatásokat folytassunk. Aztán… Fogalmazzunk így: a leghosszabb zsinór, amit össze tudtunk csomózni, nyolcszázötven méter hosszú volt. Leeresztettünk rajta egy kamerát, de azt mutatta, amit itt lát. Valahova lefelé tartó, függőleges falak.

– Döbbenetes.

– Még döbbenetesebb ennek a helynek a története – biztosította Bondarczuk a férfit, és bekapcsolta a nyílást lezáró gépezetet. – Ez a felfedezés ösztönzött minket arra, hogy jobban körülnézzünk a komplexum többi részében. Sokéves, részletes vizsgálódás után fedeztünk fel még néhány befalazott helyiséget. Az egyikben igazi, a Harmadik Birodalomból maradt kincseket találtunk. Nem aranyat, hanem aktákat. Több láda titkos dokumentumot. Terveket, rajzokat, jelentéseket; ez utóbbiakat persze titkosítva, de számítógépek segítségével fel tudtuk törni a kulcsot, és megfejtettük a feljegyzések egy részét. Ezért tudunk olyan sokat a Mélység történetéről. Négy évig építették a föld alatti várost. A legnagyobb titokban. Még a város akkori urai sem tudták, hogy mélyen a talpuk alatt kiterjedt bunkerrendszer épül. Csak néhány katonai vezetőt avattak be a tervbe az itteni parancsnokságról, meg a Fekete Nap Wrocławba rendelt SS-tisztjeit. Ismeri ezt a nevet?

– Nem.

– Ez volt az egyik legtitkosabb befolyásos csoport a Harmadik Birodalomban. A Thule Társaságból kinőtt SS-elit.

– Sajnálom, de ezek a nevek nekem nem mondanak semmit.

– Nem baj – legyintett Bondarczuk. – Olyan titkos volt a terv, amilyen titkos csak lehetett. Azzal kezdték az építkezést, hogy kivájtak egy több száz méteres tárnát, de nem itt, hanem az Odera túlsó partján, Karłowicén túl, egy zárt katonai egység területén, ahol saját iparvágányuk volt. Azon szállították titokban a munkaerőt, azon vitték el a kitermelt anyagot, de a kényszermunka során elhunytak holttestét is. Amikor a vágatban dolgozó orosz foglyok elérték a kellő mélységet, vagyis a felszíntől számított hatvan métert, elkezdték kifúrni a központi alagutat. A csúcsidőszakban, amely 1943–44-re esett, hatezer orosz dolgozott a föld alatt.

– Az sok – ismerte el Paweł.

– Ha értene az ilyen munkákhoz, tudná, hogy még ilyen irdatlan embertömeg sem lett volna képes ezt az egészet fölépíteni. – Körbemutatott. – A véletlen sietett a fasiszták segítségére. Egyik nap, már azután, hogy átértek az Odera nyugati partjára, találtak egy kész alagutat, olyat, mint amilyet a kamra túlsó oldalán lát – mutatott Katarzyna a sötét torkolatra, amelyet Remer már korábban észrevett. – Meg amit az előbb mutattam. – A lezárt nyílásra pillantott. – 1942-ben Himmler kis időre leállította a munkálatokat, miután személyesen tekintette meg a felfedezést, és úgy rendelkezett, hogy hasznosítsák a beosztottjai ezt az akkoriban természetes eredetűnek ítélt képződményt. Egyet meg kell adni, a németek gyorsan és praktikusan gondolkodtak. Miután rájöttek, mi hullott az ölükbe, nem hordtak több homokot a Szaharába. Újabb fogolytranszportot hoztak, és két ágon fejezték be az építkezést. Az oroszok egyik fele vájta a Liśnicába vezető alagutat, a többi pedig kiszélesítette a felfedezett folyosót. Ennek köszönhetően 1945 áprilisában, pár héttel a Festung Breslau, az ostromlott város kapitulálása előtt, eljutottak a németek a Ślęża-hegyig. Nem sokat értek vele, mint tudja, de az az érdekes, hogy a barmok nem úgy fogták föl akkor a vereséget, mintha vége lenne a világuknak. Ez és a többi hasonló központ arra várt, hogy visszatérjen az uralkodó faj, miután összeomlik a nyugati civilizáció, és kiirtják egymást a bolsevik vésszel. Ezek a Reichsführer saját szavai. Nem fogja elhinni, de itt bújt el a város eleste után a sleppjével, itt várták a legrosszabbat.

– De hiszen Himmlert elfogták, és öngyilkos lett, ha jól emlékszem – mondta csodálkozva Paweł.

– Én Hankéról beszélek.

– Ki volt az a Hanke?

– Alsó-Szilézia gauleitere, Himmler dezertálása után az utolsó Reichsführer-SS – világosította fel a nő tömören. – Az, aki állítólag kisrepülővel szökött el az ostromlott Wrocławból.

– Valami rémlik…

– Az mind mesebeszéd. Hanke egy hasonmást küldött el a repülővel, hogy megtévessze a bolsevik ügynököket, ő maga pedig a többi tetű alakkal együtt ebben a bunkerrendszerben húzta meg magát. Három évig bujkáltak itt a csodára várva. Az egyik befalazott helyiségben találtunk egy irodát, ha lehet így mondani, benne pedig az utolsó Reichsführer privát naplóját. A gazember akkurátus módszerének köszönhetően tudtunk meg rengeteg érdekes dolgot. Például azt, hogy most majdnem tizenötezer fogoly vesztőhelyén állunk.

– Azt mondta az előbb, hogy csak néhány ezren dolgoztak itt.

– Azt mondtam, hogy ennyien dolgoztak itt egyszerre. Ha meghalt valaki végkimerülésben, azt mással helyettesítették, márpedig ettől a munkától hullottak, mint a legyek, elhiheti. Miután a németek alaposabban megvizsgálták a kürtőt, megállapították, hogy ideális hely lesz arra, hogy megszabaduljanak a hulláktól. Ebben az időszakban a vágatokon keresztül már nem tudták kivinni őket a peremkerületekbe, mert inkább fölrobbantották őket, nehogy véletlenül a városhoz közeledő Vörös Hadsereg fedezze fel a komplexum főbejáratát. Rögtön a munkálatok megszakítása után egyszerre szabadultak meg az összes tanútól, hogy senki se árulja el a Mélység titkát. A legkisebb részletig eltervezték ezt a kegyetlenséget, a rohadék férgek. Hanke följegyzett mindent, egekig magasztalva a Fekete Naphoz tartozó felettesei találékonyságát. – Bondarczuk felindultságtól lángoló arccal folytatta a történetet. Önkéntelenül felemelte a hangját is. – A föld alatti városba zárt nácik attól féltek, hogy lázadás tör ki a foglyok között, ha rájönnek, hogy tömeges kivégzés vár rájuk. És kérem, ne feledje el, főhadnagy, hogy egy SS-re száz orosz jutott. Rosszul végződhetett volna egy lázadás, ezért a németek úgy döntöttek, hogy váratlanul csapnak le rájuk. Egyik reggel kiosztották a foglyoknak a szerszámokat, ugyanúgy, mint minden munkanapon, aztán vasúton elszállították őket a központi alagút egy távoli szakaszára. Ott önként masíroztak be a nekik állított csapdába, mondhatnám úgy is, hogy önként és dalolva. Amikor a vesztőhelyre értek, a németek egyszerűen lezárták a tűzvédelmi válaszfalat, és kikapcsolták a ventilátorokat. Néhány órával később megtették ugyanezt az alagút egy másik szakaszán a második műszakban dolgozó rabokkal. Egyikük sem tudta, hogy a halálba megy… – Katarzyna elhallgatott egy pillanatra, mintha valaki megszorította volna a torkát. – Állítólag… Állítólag a foglyul ejtett oroszok egymást gyilkolták le puszta kézzel, csákánnyal, kalapáccsal, arra számítva, hogy a maroknyi túlélőnek tovább lesz elég a levegő. A nácik viszont erre is számítottak. Két teljes napot vártak, mire újra kinyitották az alagutat. Az utolsó száz rabot, akik egy darabig a németeket szolgálták, a legaljasabb kollaboránsokat és spicliket az SS-ek válogatták ki. Ők szállították el a hullákat ebbe a helyiségbe, aztán bedobálták őket a kürtőbe. Az árulók azt remélték, hogy ezzel kiváltják magukat a biztos halálból. Ezt ígérték nekik aznap reggel. Az árjáknak viszont eszükben sem volt betartani az alsóbbrendűeknek adott szavukat. Minden tanúnak el kellett hallgatnia mindörökre.

Remer lehorgasztott fejjel hallgatta ezeket a szavakat, érezte a hátán Katarzyna égető tekintetét. Időnként a nő felé pillantott, ezért tudta, hogy nem véletlen ez az érzés. Bondarczuk figyelmesen vizslatta, míg a csaknem száz évvel azelőtti eseményekről beszélt, mintha valamilyen tesztet végzett volna rajta. Lehet, hogy a maradék emberséget kutatta benne?

Egy ilyen történet megemeli az ember vérnyomását, elszorul tőle a torok. Bondarczuk nyilván arra számított, hogy pontosan ez történik majd, és – a félmosolyból ítélve, amely egyszer átfutott az arcán – nyilván elégedett volt az eredménnyel. Csakhogy az a baj, hogy Paweł nem azért állt a tömegsír fölött olyan hallgatagon és komoran, mint egy jégeső felhője, mert megindította a több ezer meggyilkolt fogoly sorsa. Az utóbbi húsz év alatt olyan elképesztő mennyiségű halált, kínt és szenvedést látott, hogy már képtelen volt elérzékenyülni a számára idegen emberek kegyetlen kivégzésén. Még ha sok ezren voltak is. Még ha mindannyian egyetlen napon pusztultak is el, még ha elárulva vezették is őket az elkerülhetetlen véghez. A feje fölött lévő város százszor nagyobb véráldozatot fizetett a Támadás alatt, azután pedig… Azután még rosszabb lett, ezért nem tudott kipréselni magából szikrányi együttérzést sem.

Csakis azért komorult el ott, a vesztőhelyen állva, érzéketlenül nézve a lezárt nyílásra, mert végül belátta, hogy nincs benne csöppnyi empátia sem. Csak most jutott el hozzá a maga teljességében a tudat, milyen érzelmi roncsot csinált belőle a húszéves csatornalét.

– Ez… embertelen – mondta végül, inkább azért, hogy a nő kedvére tegyen, nem szívből jött.

– Természetesen – ismerte el Katarzyna. – Minél többet tudok erről a bunkerrendszerről, annál jobban gyűlölöm.

Kíváncsi vagyok, mit mondanál, ha a Csíkosok vagy a Türhők enklávéjában kellett volna élned a Támadás után, gondolta Paweł, és közelebb lépett a sötét torkolathoz, amelyet az előbb mutatott neki Katarzyna.

– Hova vezet ez az alagút? – kérdezte.

– Sehova – felelte a nő színtelen hangon. – A németek berobbantottak egy több mint százméteres szakaszt, hogy élve eltemessék a kollaboránsokat, akik elszállították a hullákat. Mint mondtam, mindent megterveztek az utolsó részletig.

– Nem próbálták kibontani? – kérdezte Remer a szemközti falnál állva.

Ebből a távolságból több elemet látott, például egy ajtót, amely nagyon hasonlított ahhoz, amelyik a kamrát választotta el a főalagúttól.

– Nem láttuk értelmét – felelte Bondarczuk kicsit hangosabban, hogy Remer jobban hallja. – Állítólag az is ugyanilyen feneketlen lyukban végződött, több kilométerrel arrébb. Legalábbis ez derült ki Hanke naplójából.

2. fejezet
A TALÁLKOZÓ

Még mindig tiszteletet ébresztett az egykori vezérkari központ, ahová Remert vezették. A komplexum legújabb részének főbunkerében első pillantásra az új szükségletekhez igazított moziteremre emlékeztetett a legnagyobb, kétszintes helyiség. Arra a hagyományos fajtára, ahol félkörben helyezkedik el a nézőtér, és a hátsó részen erkély is van. A „vetítővászon” alatt, amelynek feladatát egy gigantikus monitorfal látta el, többsornyi számítógép-állomás helyezkedett el. Katonák használták – amikor még működtek a készülékek –, innen figyelhették és felügyelhették a felszíni helyzetet. A „nézőtér” hátsó részén, a felső szintet tartó hat pillér között rendezték be a hermetikusan zárt szervertermet, a technikai bázist és a közös helyiségeket. Onnan nyílt a felszíni klímaviszonyokat vizsgáló és elemző egység helyiségének egyetlen bejárata is. Az „erkélyre” széles acéllépcső vezetett, itt volt a vezérkari központ szíve, vagyis a konferenciaterem, amelyet nagy páncélüveg táblák választottak el az alsó szinttől. Annak idején itt hoztak meg minden döntést. És éppen itt, a kivilágított, fehér műanyag asztalnál ismerhette meg Paweł a Mélység többi urát.

Nem kis meglepetésére csak ketten voltak. Egy szálas termetű férfi a speciális egységek kissé már viseltes, de a fazonját még tartó katonai egyenruhájában, Maciej Wydrzycki. Ő felelt mindenért, ami a Tiszták védelmével és katonai műveleteivel függött össze. Nagyon sápadt volt, mint mindenki, akivel Paweł a föld alatti járatokban találkozott. Rövidre vágott, hollófekete haja volt, nagyon szabályos vonású, ovális arca, és a szokásosnál valamivel nagyobb, világosbarna szeme, amely olyan kifejezést kölcsönzött az arcának, mintha örökösen csodálkozna. Rajta és Bondarczukon kívül még egy nő vett részt az ülésen – a Mélység főszállásmestere, Izabela Mędrecka. Alacsony volt, sokkal alacsonyabb, mint a triumvirátus többi tagja, viszont betegesen elhízott. A haja régebben vörös lehetett, de korán acélszürke árnyalatot vett föl, ami tökéletes összhangban állt vizenyős szeme színével. Katarzyna neki mondott el mindent, ami a komplexum civil részének működésére vonatkozott.

Érdekes, hogy egyikük sem múlt még harminc, tehát a túlélők nemzedékéhez tartoztak, de biztosan nem voltak a korábbi felszíni életre vonatkozó emlékeik. Nincs kizárva, hogy volt valamilyen elképzelésük a háború előtti világról, de az ott uralkodó szabályokat biztosan nem értették.

Katarzyna bemutatta őket, aztán hellyel kínálta az asztalnál. Remer vele szemben ült le, háttal az egyetlen acélajtónak. A jobbján ült Wydrzycki, a balján Mędrecka. Köztük, a tejfehér, megvilágított asztalon hevert egy Wrocław-térkép. Nagyon leegyszerűsített séma volt, merev fóliára rajzolták vagy nyomtatták, a négy sarkát négy hengeres fém rajzszög rögzítette. A térképen kívül csak víz volt az asztalon. Az összejövetel minden résztvevője előtt tiszta folyadékkal teli kancsó és kristálypohár állt. Francia elegancia, gondolta Remer, ahogy a steril helyiség részleteit szemlélte. De minél tovább nézte, annál több karcolást fedezett fel az idilli képen. Apróságokat, amelyek a Mélység múlékony hatalmáról tanúskodtak. Lopva elmosolyodott, amikor észrevette, hogy még a metszett poharak is többé-kevésbé ki vannak csorbulva.

– Már vázoltam a helyzetet a munkatársaim előtt, nem fogom ismételni magam – indította az ülést Bondarczuk, mihelyt elfoglalták a helyüket. Nyilvánvaló, hogy nem szereti az üres fecsegést. – A fenti körülményekben sajnos megint drasztikus változás állt be – tette hozzá.

– Az mit jelent? – kérdezte óvatosan Remer.

– Azt, hogy meg kell változtatnunk a terveket – felelte a nő kissé enigmatikusan, viszont habozás nélkül, ami arra utalhatott, hogy teljesen őszinte.

Paweł figyelmesebb pillantással mérte végig.

– Arra céloz, hogy már nem érvényes a megállapodásunk? – kérdezte megőrizve pókerarcát, bár nőtt benne a nyugtalanság.

– Nem mondtam semmi ilyesmit – tiltakozott rögtön Bondarczuk. – Inkább arra gondoltam, hogy együtt kell találnunk egy új, megfelelőbb megoldást.

Ez a válasz megnyugtatta Remert, de nem teljesen.

– Majd én beavatom a főhadnagyot az aktuális helyzetbe – ajánlkozott Wydrzycki, kihasználva a pillanatnyi csendet.

Katarzyna bólintott.

– Csak rajta, őrnagy. Maga jobban ért hozzá, mint én.

Az őrnagy elmosolyodott e szavak hallatán, de amikor megszólalt, szavaiban nyoma sem volt az iménti derűnek.

– Nagyon átgondolatlan lépésnek bizonyult a Szent Háború meghirdetése. Most, alig egy héttel a hadüzenet után, elnéptelenedett az Új Vatikán területének fele. Az emberek pedig továbbra is menekülnek a Szabad Enklávékba, mert ez az egyetlen hely, ahol ideiglenesen biztonságban érezhetik magukat. Remer főhadnagy ezt még nem tudja, de informátoraink szerint az ottani közösség egyetlen vezére sem kívánja betartani a huszonkettes év szerződésének pontjait, és ezt bármelyik pillanatban kijelenthetik, méghozzá egyenesen a főpápa követeinek. Ebben a helyzetben égetőbb problémánk is van, mint a lecteriták legyőzése…

Nem kellett ennél többet mondania. Nagyjából már amúgy is az utolsókat rúgták a Szabad Enklávék, és hát jött a tél, amit a folytatódó globális felmelegedés ellenére sem lehet kibírni a csatornákban megfelelő mennyiségű fűtőanyag és ennivaló nélkül. Ezek pedig bizonyára hamar elfogynak, akkor is, ha csak minden negyedik lakos menekül ezekre a területekre az Új Vatikánból. Arról nem is beszélve, hogy a bizalmatlan túlélők nyilvánvalóan nem fogadják tárt karokkal az idegeneket.

– Azt akarják, hogy vegyem rá a főpápát arra, hogy…

– Nem – szakította félbe Bondarczuk. – Ezzel már próbálkoztak az embereink. A főpápa nem bocsátja meg a lecteritáknak, hogy megölték a kedvenc emberét. Ez most személyes ügy.

– Nem lesz olyan szörnyű, mint gondolják – biztosította őket Paweł. – Elég sok talpraesett egyházi ember lakik a kriptákban. Megteszik, amit kell, ha azt látják, hogy az új pásztor a vesztébe hajtja a nyájat. Pont az elődeiktől vették át ezt a hagyományt, elhihetik.

Katarzyna mély levegőt vett.

– Máig reméltük, hogy így lesz – mondta.

– De?… – Paweł az őrnagyra nézett.

– De a jelek szerint az új főpápa elhatározta, hogy elébe megy a tényeknek, és múlt éjjel megszabadult mindenkitől, aki a helyére léphetne.

Sűrűn teleírt, gyűrött papírdarab került az asztalra.

– Ez a Dóm-szigeten dolgozó, jelenlegi legjobb ügynökünk jelentése – jelentette ki határozottan Bondarczuk, amikor Paweł érte nyúlt.

– Köcsögök… – morogta Remer, miután elolvasott vagy húsz sort a sűrű szövegből.

Előző este minden fontosabb püspök – a főpápa háreméhez tartozó négyesen kívül – titokban összegyűlt a Piasek-szigeten, a Szentséges Szűz Mária-templom kriptájában, hogy a kíváncsi szemektől és fülektől távol kidolgozzák a tervet arra, hogyan gyilkolják meg a kétségbeesésbe beleőrült egyházfőt. Olyan fontos volt az ügy, hogy a döntéshozók közül egy sem vonta ki magát a személyes jelenlét alól. És ha már ilyen elszigetelt helyen voltak… Végeredményben senki sem tudja, mi történt múlt éjszaka, csak egyvalami biztos: senki sem élte túl, aki a közeljövőben fenyegethetné a Katedrális urát.

Csak egyvalami volt különös, sőt gyanús Remer szemében – az említett templom romjai a Tiltott Zóna határvidéke alatt helyezkedtek el. Gyakorlatilag képtelenség volt odajutni a felszínen, a hidak lerombolása után, főleg a gyalázatosan elhízott, tohonya püspököknek, ő pedig sosem hallott az Odera medre alatt vezető föld alatti utakról. Ezt el is mondta a másik háromnak.

– A templom alatt és a mellette álló kolostorban is ősrégi, többszintes kripták vannak. Van róluk pontos térképünk – felelte nyugodtan Wydrzycki. – Tudunk legalább két alagútról is, amelyek a Dóm-sziget belsejében álló egyházi épületekkel kötik össze a szigetet. Igen, főhadnagy, ezek nem városi legendák, hanem tények. Az első alagút több mint négyszáz éves. A másodikat a tizennyolcadik század végén fúrták a kanonokok. Ahogy már korábban megállapítottuk, mindkettő egész jó állapotban élte túl a Támadást.

– Ahogy megállapították? – nézett rá Paweł egyre nagyobb érdeklődéssel.

– Tegnapig volt egy nagyon magas pozícióban lévő ügynökünk az ottani hierarchiában – magyarázta Bondarczuk, látva, hogy az őrnagy nem siet alaposabb magyarázatot adni a vendégnek.

Ennek volt értelme. A Tiszták beszivárogtak az összes többi frakcióba, ezért kellett lemondaniuk arról a lehetőségről, hogy behatoljanak a háború utáni Wrocław egyik legelszigeteltebb, ugyanakkor legnépesebb frakciójába? Már csak azért is, mert jó néhány túlélő eladta volna a szomszédját, a barátját… ó, a biztos halálba küldte volna nemcsak a saját anyját, hanem a gyerekeit is… ha valaki szemernyi háború előtti luxust kínál neki – márpedig a Mélység a Támadás utáni első években kimeríthetetlen vagy majdnem kimeríthetetlen forrásokkal rendelkezett alkoholból, katonai élelmiszeradagokból és más, a felszínen hozzáférhetetlen javakból. Sokkal könnyebb volt ügyesen adagolt vesztegetésekkel megkönnyíteni az ember karrierjét, mint a háború előtt. Különösen akkor, ha igencsak enyves kezű, lelkiismeret nélküli alanyokra akadt az illető. A kovács volt erre a legjobb példa…

– Értem. – Remer hátradőlt a fotelban. – Ha a puccs nem játszik, akkor kell maguknak valaki, aki… elhárítja az akadályt, és véget vet a háborúnak. Nyíltan megmondom előre – figyelmeztette őket –, hogy nem lesz könnyű, és nyilván időbe telik, de némi szerencsével végrehajtható… – A másik három rémülten nézett rá. Remert meglepte a reakciójuk, hátra is nézett, hogy ellenőrizze, nem áll-e valaki a háta mögött. – Valami rosszat mondtam? – kérdezte, amikor megbizonyosodott arról, hogy továbbra is magukban vannak.

– Nem ez a helyzet, főhadnagy – szólalt meg először Mędrecka.

– Nem akarjuk növelni a káoszt – tette hozzá Bondarczuk. – A főpápa eltávolítása pedig, különösen most, amikor megszabadult minden komolyabb konkurensétől, biztosan nem csillapítja le a helyzetet. Ezek a pancserek rögtön megérzik, mikor kínálkozik alkalom arra, hogy könnyen átvegyék a hatalmat, egymás torkának ugranak, és…

– …ahelyett, hogy stabilizálnánk a helyzetet, hagyjuk, hogy eszkalálódjon, ez pedig azt jelenti, hogy érkezik egy újabb menekülthullám, és mélyül a válság – fejezte be a nő helyett az őrnagy.

– Akkor mire kellek maguknak? – kérdezte elbizonytalanodva Remer, miután a gondolatai visszatértek Fehérhez és az enklávéhoz, amelyet árván hagyott, és ahol szintén kitörhetett a harc a halott vezér helyéért. – Mi a tervük?

Síri csend lett egy pillanatra.

– Ha megengedi, egy másik probléma magyarázatával kezdem – javasolta Katarzyna, miután egyetértő pillantást váltott a többiekkel. – Minél több menekültet szeretnénk átjuttatni északnyugatra…

– Át akarják telepíteni a menekülteket az Új Vatikánból azokra a területekre, ahol a Türhők és a Csíkosok az urak?! – Paweł nem hitt a fülének.

– Ugyan dehogy! – tiltakozott Bondarczuk azonnal. – Tudjuk, hogy csöbörből vödörbe jutnának. Vagy még rosszabb helyre. Nem hagyta, hogy befejezzem, pedig azt akartam mondani, hogy azon az úton vezetnénk át őket a Városba.

– A Csíkosok ebbe sose fognak belemenni – vágta rá Remer, közben érezte, hogy égni kezd a csuklóján a lehorzsolt bőr. A kenőccsel kezelt sebek beforrtak a bőrén, mint a szólásbeli ebcsont, de a hosszú és helyenként mély vágásoknak idő kellett a hegesedéshez. A veríték pedig, amely éppen elöntötte az idegességtől, biztosan nem segíti elő ezt a folyamatot. – Azok hétpróbás gazemberek, akikben szikrányi lelkiismeret sincs – sziszegte összeszorított fogain keresztül.

– Tudjuk, milyenek – helyeselt Bondarczuk. – Pont ezért van szükségünk ehhez a feladathoz egy olyan emberre, mint maga. Valakire, aki közéjük tartozott, és tudja, hogyan kell beszélni velük…

– Két rossz közül azt választom, hogy kinyírom őket – morogta Remer, amivel megint elképesztette a jelenlévőket.

– Nem vonom kétségbe. Mi viszont évek óta megteszünk mindent, hogy csökkentsük a vérontást a felszínen – vetette közbe feldúltan Mędrecka.

Nem sok esélyed lett volna a túlélésre, ha nem ebbe a bunkerbe kerülsz rögtön a Támadás után, gondolta Paweł, látva, hogy a nő idegesen reagál minden erősebb szóra.

– Ezek az emberek, bár nem méltók erre a névre, mindannyiunkat legyilkolnának egyetlen szempillantás alatt, ha tudomást szereznének erről a helyről – mondta, le nem véve a tekintetét a rémült Iza arcáról. Amikor Wydrzyckire pillantott, észrevette, hogy még nagyobbra nyílt az őrnagy elkerekedett szeme. Ezek az emberek pánikba esnek a harc gondolatára is. Összecsinálják magukat, ha csak szót ejt az öldöklésről. Ez csak egyet jelenthet: ezek a bunkerlakók gyáva férgek. Remer elmosolyodott gondolatban: azokat a legkönnyebb irányítani, akik megijednek a saját árnyékuktól. Mielőtt újra kinyitotta volna a száját, figyelmesen megnézte Katarzynát, és… úgy foszlott szét a pillanatnyi elégedettsége, mint egy szappanbuborék. Pókerarcú, fenyegető tekintetű nőt látott maga előtt. Most már nem csodálta, miért ő áll a Mélység urainak élén. – Ne áltassuk magunkat… Ha meg akarják fékezni a lecteritákat, ölni mindenképpen kell, és igen valószínű, hogy nagyszabású öldöklés lesz. Egyszerű a képlet: vagy mi, vagy ők. Ez nekem sem tetszik, elhihetik, de realista vagyok. És még egy észrevétel… Minél előbb belátják ezt, minél eltökéltebbek és brutálisabbak lesznek, annál kevesebb áldozatot ejt majd a közelgő háború.

– Elfelejti, főhadnagy… – szólalt meg az őrnagy, de Remer rögtön a szavába vágott:

– Mivel érdemelte ki ezt a magas katonai rangot? – kérdezte meg egyenesen, de nem volt benne sem rosszmájúság, sem irónia.

Wydrzycki leplezetlen döbbenettel nézett rá, aztán Bondarczukra pillantott.

– Én…

– Részt vett igazi harcban? – szorongatta tovább Paweł. – Pisztoly van magánál, azt láttam. Hányszor használta?

– Elég sokszor ahhoz, hogy…

– De lőtéren kívül? Célzott valaha egy másik ember koponyájára, és meghúzta a ravaszt?

Az őrnagy lesütötte a szemét. Remer nem tévedett – Wydrzycki nemcsak hogy nem ölt meg senkit, de egyáltalán nem is látott igazi csatát.

– Ennek mi a jelentősége? – törte meg a fülekben visszhangzó csendet Katarzyna.

– Az – vágta rá Remer –, hogy a legjobb tankönyvek elméletei sem alkalmazhatók semmilyen módon az új valóságra. Gondosan elolvastam minden dokumentumot, amit a tegnapi találkozásunkkor adott. – Olyan hirtelen mozdulattal állt föl, hogy Mędrecka felsikoltott a meglepetéstől, a rémült Wydrzycki pedig felpattant a fotelból. – Ha meg akarják menteni azokat, akik még mindig élnek a csatornákban, akkor kockáztatniuk kell.

– Újabb háborúra gondol? – sziszegte kivörösödött arccal Wydrzycki.

– Csodálkozni fog, de nem. – Remer a térkép fölé hajolt, megkereste a megfelelő helyet, és megkopogtatta az ujjával. – Szerintem vágjuk le a hidra fejét.

– Tisztában van azzal, hogy az említett szörnynek két új feje nőtt a levágott helyébe? – kérdezte gúnyos mosollyal Bondarczuk.

Touché. Hibátlan találat volt, klasszikus K. O. egy horoggal az állkapocsba, Remer mégsem adta meg magát, olyan pillantást vetett Bondarczukra, amilyentől az iskolában rögtön elhallgattak a kölykök. Meghökkenve vette észre, hogy a nő arca megenyhült.

– Lehet, hogy nem ez volt a legszerencsésebb hasonlat, de attól még igazam van. – Remer megint megkopogtatta a térképen azt a pontot, ahol ez a rövid felirat állt: Torony. – Hadd szedjek össze egy csapásmérő alakulatot, amellyel elmegyünk a Sky Tower romjaihoz. Tíz ember elég, legyen náluk gépkarabély, pisztoly, gránátok. Ha visszaszerezzük a Tornyot a lecteritáktól, egyúttal likvidáljuk az ottani közösség minden vezetőjét, szétverjük a birodalmukat. Egyetlen, sebészi pontossággal mért csapás, és évekre megfeledkezhetünk a háborúzásról.

– Honnan tudja ilyen biztosan, hogy nem jelenik meg egy újabb hatalmi központ valahol máshol? – kérdezte kicsit túl szigorúan Katarzyna.

– Onnan, hogy a múltban alkalmaztuk ezt a taktikát, és mindig eredményes volt. Nyissák ki a szemüket! Ez az élet, nem egy akciófilm vagy számítógépes játék, ahol gyűlnek a hullák hűvös halomban, és csak nem tágít az ellenség. Az ellenségeink nem fognak tömegével elhullani egy veszett ügy védelmében. Odavágunk nekik, nagyobb elszántságot mutatunk, és gyorsan eltűnnek a szemünk elől.

Tudta, mit beszél. Pontosan így működtek a Fekete Skorpiók, amikor a Türhők bandáival vívtak háborút. Célzott és erős csapásokat mértek, egyenesen a vezérkari központra, aztán elfoglalták a hozzájuk tartozó területet, ahol nem ütköztek komolyabb ellenállásba.

Ha nincs ez az istenverte járvány, most másképp nézne ki az egész város, gondolta.

– Hogyan akar eljutni a Toronyhoz?

Bondarczuk meglepte ezzel a kérdéssel. Remer nem azt várta, hogy ilyen hamar lezárják a témát. Kezdett tetszeni neki a nő tárgyilagossága.

– A maguk központi alagútját használjuk – magyarázta. – Itt jutunk be – vezette át az ujját a régi rádió- és tévészékház környékére, ahol a Mélység öt álcázott bejáratának egyike volt.

– Ez elég hosszú út a célig – állapította meg Katarzyna. – Sokkal közelebb lenne Tesla bunkeréből.

– Hogyne, de ez esetben át kellene törnünk a határt, márpedig a dokumentumokból az derül ki, hogy jelenleg hermetikusan zárva és védve van mindkét oldalról. Ha Partynicéből indulunk, nem kell kimennünk a felszínre. Elég, ha elrejtjük a fegyvereket, és elvegyülünk a helyiek között. Épeszű ember nem vár támadást a túlsó oldalról.

– Ezt nem tudhatja.

– Pedig logikus – mondta Paweł vállat vonva.

Az őrnagyra nézett, aki buzgón helyeselt. Az iménti megszégyenülés után vissza akarta szerezni az arcát. Legalábbis ezt olvasta le róla Remer.

– Mennyi időre van szüksége ahhoz, hogy előkészítsen és levezényeljen egy ilyen akciót? – Az újabb, hasonlóan tárgyszerű kérdés tetszett Pawełnek. Így kellett volna folynia a tárgyalásnak kezdettől fogva.

– Negyvennyolc óra kell ahhoz, hogy összeszedjem a megfelelő embereket. A következő huszonnégy órában elviszem őket a Városba. Újabb egy nap, míg Partynicéből eljutunk a Toronyig, ha nem ütközünk váratlan akadályokba. Biztonsági ráhagyással számolva egy hét alatt végrehajtjuk a feladatot.

– Remek, főhadnagy, akkor válaszoljon, kérem, egy egyszerű kérdésre. Milyen lesz akkor a helyzet a Szabad Enklávékban?

Remer úgy nézett rá, mintha ismeretlen nyelven szólt volna.

– Nemigen értem, mit…

Bondarczuk odalökött neki egy iratokat tartalmazó mappát.

– Ügynökeink szerint legfeljebb három napunk van. Aztán jön a vérfürdő. Gyorsan radikalizálódik a hangulat mindkét oldalon. A maga földijei bezárkóztak az enklávékba. Nem áll szándékukban részt venni a Szent Háborúban, de idegent sem akarnak látni az otthonukban. Az Új Vatikánból menekülők viszont gyorsan kifogynak az élelemből. Úgy hallottam, történtek kísérletek arra, hogy kikerüljék a határ menti telepeket. Természetesen a felszínen. Mondanom sem kell, hogy ez nem ment áldozatok nélkül.

Paweł mély levegőt vett, mintha hosszú és kimerítő válaszra készülne, de most nem nyitotta ki a száját. A kancsóért nyúlt, és vizet töltött a poharába. Két húzásra kiitta. Hideg volt, az íze az elfeledett múltra emlékeztette.

Hallgatott, mert bele se kellett néznie azokba a papírokba, anélkül is tudta, hogy Bondarczuknak igaza van. Túl jól ismerte a saját enklávéjának a helyzetét, a szomszédokkal fennálló viszonyait ahhoz, hogy hitelt adjon annak, hogy a szabad emberek szívesen fogadják a jövevényeket. Még ilyen válsághelyzetben is.

– Helyesen vette észre – vetette közbe Wydrzycki, kihasználva a pillanatnyi csendet –, hogy a legjobb fegyverzet áll rendelkezésünkre, de a katonáink még sosem használták harci körülmények között. Ez az oka annak, hogy égető szükségünk volt olyan tapasztalt emberre, mint maga, főhadnagy.

– Akkor most, hogy csatlakoztam magukhoz, miért nem akarnak hallgatni rám? – kérdezte gúnyosan Remer.

– Téved, főhadnagy – mondta nyomatékosan Bondarczuk. – Nagy figyelemmel hallgattuk az okoskodását, de mint maga is kijelentette, a fronton, vagy ha úgy tetszik, a határon most béke van. Semmi sem utal arra, hogy a következő néhány napban megváltozna a dolgok állása. Ezért döntöttünk úgy, hogy megváltoztatjuk a prioritásokat. Most az Új Vatikánból érkező több száz menekült megmentése a legfontosabb.

– Értem, de mint maguk is pontosan tudják, nem én vagyok a legmegfelelőbb ember erre a feladatra. – Önkéntelenül is sajgó kezéhez kapott. – Egyébként ők tényleg nem mennek bele semmiféle egyezségbe.

– Megfeledkezik arról, főhadnagy, hogy tudunk ajánlani nekik valamit, amire veszettül vágynak – mondta az őrnagy, kivette a kezét a zsebéből, és az asztalra szórt egy marék töltényt. Hangos csörrenéssel gurultak szét minden irányba.

Paweł megállított egyet az ujja hegyével. Fölemelte, figyelmesen megnézte. Ez biztosan nem hamisítvány. Csillogó bronzhüvely vette körül a rézszínű, kúpos töltényt. A talpán megfelelő volt a felirat, ha nem csalt az emlékezete. A súlya is egyezett, amennyire meg tudta ítélni.

– Még mindig elég sok van ahhoz, hogy kísértésbe vigyük a rohadékokat – biztosította Bondarczuk.

Remer elgondolkodott.

– Az előbb itt valaki a felszíni veszteség minimalizálásáról beszélt – morogta végül, a hangjában érezhető habozással. – Ha lőszert adunk a Türhőknek meg a Csíkosoknak, megint elszabadul a pokol odafönt. Azok kárára mentjük meg a menekülteket, akik az ilyen faszszopók következő háborújában halnak meg.

Újabb meglepetés. Bondarczuk nem reagált a trágárságra.

– Az már a maga gondja, főhadnagy, hogy ne akarjanak több töltényt, mint amennyi a belső leszámolások elintézéséhez kell – jelentette ki határozott hangon.

Paweł megrázta a fejét.

– Azt hiszem, túlértékeli a tárgyalási képességeimet.

– Csak maga tud szót érteni a Csíkosokkal, és csak maga tudja meggyőzni a földijeit, hogy engedjék át a menekülőket. Senki sem tudja végrehajtani ezt a feladatot ilyen rövid idő alatt – mondta az őrnagy, nem titkolva, hogy csalódott Remer passzív hozzáállása miatt.

– Messit mesteri módon lerendezte – emlékeztette Iza a jelenetre, amely nemrég zajlott az arénában. – Talán…

– Improvizáltam – szakította félbe Remer durván. – Egyébként ez inkább Szikra érdeme, mint az enyém.

Ez volt az igazság. A lány mentette meg az életét, amikor az utolsó pillanatban megsúgta a legészszerűbb megoldást. Csak ezért nem fojtotta meg utána puszta kézzel, amiért korábban abba a kutyaszorítóba juttatta őt és Jakubot.

– Akkor együtt mennek erre a küldetésre – döntötte el Bondarczuk.

– Na ne!

Remert még jobban meglepte a saját elemi reakciója, mint a többieket. De Katarzyna is ingerültnek látszott. Olyan képet vágott, mintha véletlenül citromba harapott volna.

– Ő ismeri a terepet, maga nem.

– Megoldom. Emlékszem még pár dologra, bár több mint tíz év telt el.

– Én nem a csatornákról meg az enklávékról beszélek, hanem az infrastruktúránkról. Ez a lány ismer minden titkos átjárót, amely az alsóbb szintekre vezet, azt is tudja, hogyan lehet eljutni a Tiltott Zóna alatt futó vízgyűjtőkbe. Ha sikerre akarják vinni ezt a műveletet, együtt kell működniük.

– Nem. – Paweł megrázta a fejét. – Ez nem opció. Nem akarom, hogy bármi közöm legyen ahhoz a féleszűhöz.

Biztos volt abban, hogy eléri, amit akar, de akkor olyasmi történt, amire nem számított. Bondarczuk ellentámadásba ment át.

– Ez nem vita tárgya, főhadnagy! – Katarzyna a szavai mellé az asztalra csapott, olyan erővel, hogy megint összecsörrentek a töltények. – Azzal, hogy beleegyezett az együttműködésbe, főhadnagy, visszatért a Lengyel Hadsereg aktív kötelékébe. Ha nem akar engedelmeskedni, mert csak egy civil vagyok, ráadásul nő, akkor emlékeztetem, hogy a jelen lévő Wydrzycki őrnagy lett a közvetlen felettese. Az, aki parancsokat ad az alárendeltjeinek. Értjük egymást?