A fordítás az alábbi kiadás alapján készült:

Renée Knight: Disclaimer

Doubleday, London, 2015

Fordította: Roboz Gábor

Szerkesztette: Solymosi Éva

Könyvterv: Malum Stúdió | Szabó Vince

Copyright © 2015 by Renée Knight

Hungarian translation © Roboz Gábor, 2016

Hungarian edition © GABO Kiadó, 2016

Elektronikus kiadás v.1.0.

A könyv bármely részletének közléséhez a kiadó előzetes hozzájárulása szükséges.

ISBN 978-963-406-243-1

Kiadja GABO Kiadó

www.gabo.hu

gabo@gabo.hu

www.dibook.hu

Felelős kiadó: Földes Tamás

Felelős szerkesztő: Roboz Gábor

Gregnek, George-nak, Bettynek és édesanyámnak, Jocelynnek

1

2013 TAVASZA

Catherine nekigyürkőzik, de már nincs minek feljönnie. Belekapaszkodik a hűvös zománcba, és felemeli a fejét, hogy belenézzen a tükörbe. Most nem ugyanaz az arc néz vissza rá, mint lefekvés előtt. Látta már korábban is, de remélte, többször nem kell. Végignéz magán az éles fényben, bevizez egy rongyot, megtörli a száját, majd a szeméhez nyomja, mintha így el tudná oltani a benne izzó félelmet.

– Jól vagy?

Férje hangjától összerezzen. Bízott benne, hogy nem ébred fel.

– Már jobban – hazudja, és lekapcsolja a lámpát. – Biztos a tegnap esti elviteles kaja – hazudik tovább. Felé fordul, a férfi árnyék a kora hajnali fényben. – Feküdj csak vissza, jól vagyok – suttogja.

Férje inkább alszik, mint ébren van, de azért kinyújtja a kezét, és a vállára teszi.

– Biztos?

– Biztos. – Csak abban biztos, hogy egyedül akar lenni. – Robert. Komolyan. Egy perc, és megyek.

Pár pillanatig még rajta tartja a kezét, aztán engedelmeskedik. Catherine vár, míg biztos lehet benne, hogy a másik elaludt, csak ezután megy vissza a hálószobájukba.

Ránéz a könyvre: borítóval lefelé hever, még mindig ugyanott van nyitva. Megbízott benne. Az első néhány fejezet elringatta, kényelmet ígért számára, egészen enyhe borzongással; rávette, hogy tovább olvassa, de nem jelezte, mi vár rá. Becsalogatta a lapjai közé, egyre mélyebbre és mélyebbre, míg rá nem jött, hogy csapdába esett. Aztán a szavak ide-oda kezdtek pattogni a fejében, és egymás után a mellkasához vágódtak. Úgy érezte, mintha az emberek felsorakoztak volna a vasúti sínen, ő meg a tehetetlen mozdonyvezető lenne, aki sehogy sem tudja elkerülni a végzetes karambolt. A féket túl késő behúzni. Visszaút nincs. Akarata ellenére önmagára bukkant a könyv lapjai között.

Bármilyen hasonlóság élőkkel és holtakkal… A felelősségkizáró nyilatkozatot valaki szép egyenes, piros vonallal áthúzta. Amikor először kinyitotta a könyvet, ez az üzenet elkerülte a figyelmét. A hasonlóságot nem lehet nem észrevenni. Fontos karakter, kulcsszereplő. Hiába változtatták meg a neveket, a részleteket képtelenség eltéveszteni: minden stimmel, egészen addig, hogy aznap délután milyen ruhát viselt. Élete egy szelete, amit eddig rejtegetett. Egy titok, amit senkivel sem osztott meg, még a férjével és a fiával sem – akik azt hiszik, mindenki másnál jobban ismerik. Nem létezik, hogy valaki csak úgy kitalálta, amit az előbb olvasott. Pedig ott van a papíron nyomtatásban, bárki láthatja. Azt hitte, sikerült eltemetnie. Hogy túl van rajta. De most újra a felszínre került. A hálószobájában. A fejében.

Visszagondol az előző estére, hogy kiszorítsa. Felidézi, ahogy bevackoltak az új otthonukba, elégedetten megvacsoráztak és borozgattak, összekucorodtak a kanapén, elbóbiskoltak a tévé előtt, aztán bedőltek az ágyba. Csendes, természetesnek vett boldogság – de túl csendes ahhoz, hogy most megnyugtassa. Nem tud elaludni, kimászik az ágyból, és lemegy a földszintre.

Még van földszintjük, de csak éppen hogy. Már nem házban laknak, csak az emelet van, meg ez. Három héttel ezelőtt költöztek el a régi helyről. Most két hálószoba van négy helyett; ennyi most elég nekik. Egy neki és Robertnek, egy a vendégnek. És átálltak a nyitott terekre. Ajtó sehol. Most, hogy Nicholas elment, már nincs szükségük zárt ajtókra. Felkapcsolja a konyhai lámpát, kivesz egy poharat a szekrényből, és megtölti. Csap nincs. Az új hűtőből gombnyomásra érkezik a hideg víz. Nem is igazán hűtő, inkább szekrény. Catherine tenyere nedves a rettegéstől; teste forró, már-már lángol. Hálás, hogy olyan hideg a frissen lerakott mészkő padló. A víz segít egy kicsit. Miközben megissza, kinéz új, idegen otthona hatalmas üvegablakain, amelyek a ház mögé néznek. Koromsötét van. Semmit sem lehet látni. Még nem volt érkezése felszerelni a reluxát. Így védtelen. Látható. Ők láthatják, de ő nem láthatja őket.

2

KÉT ÉVVEL KORÁBBAN

Tényleg sajnáltam a történteket, őszintén mondom. Mégiscsak gyerek volt, hétéves. Nekem kellett volna helyettesítenem a szüleit, de persze a napnál is világosabb volt, hogy a szülei ezt akarják a legkevésbé. Addigra elég mélyre süllyedtem: én voltam Stephen Brigstocke, az iskola közutálatnak örvendő tanára. A gyerekek legalábbis egész biztosan így gondolták, és a szülők szintén, még ha nem is mindegyikük; bíztam benne, néhányan azért emlékeznek rám korábbról, amikor az idősebb gyerekeiket tanítottam. Mindenesetre nem lepett meg, amikor Justin behívott az irodájába. Számítottam már rá egy ideje. Sokkal tovább ült a döntésen, mint vártam, de hát a magániskolák már csak ilyenek. Elzárt kis hűbérbirtokok. A szülők azt hihetik, hogy náluk van a gyeplő, mondván, ők fizetik a tandíjat, de ez persze nem igaz. Vegyünk például engem – rendes állásinterjúm nem is volt. Justinnal annak idején együtt jártunk a Cambridge-i Egyetemre; tudta, hogy szükségem van a pénzre, én meg azt tudtam, hogy neki egy vezetőtanárra van szüksége irodalomból. A magániskolák jobban fizetnek, mint az államiak, és az utóbbiakban eddigre már több év tapasztalatot szereztem. Szegény Justin, nyilván piszok nehéz volt neki elbocsátani. Kellemetlen. És elbocsátott, nem kirúgott. Ez rendes volt tőle, nagyra értékeltem. Nem engedhettem meg magamnak, hogy elveszítsem a nyugdíjam, és amúgy is közel jártam már a visszavonuláshoz, úgyhogy csak meggyorsította a folyamatot. Az igazat megvallva mindkettőnknek érett már a nyugdíjazás, de Justin távozása egészen más volt. Azt hallottam, egyes diákok még könnyet is ejtettek érte. Értem bezzeg nem. Persze miért is ejtettek volna? Olyan könnyeket nem érdemeltem.

A félreértés elkerülése végett: nem vagyok pedofil. Nem incselkedtem a gyerekkel. Hozzá sem értem. Nem-nem, én aztán egyszer sem nyúltam a gyerekekhez. Arról van szó, hogy baromi unalmasnak találtam őket. Szörnyű ilyet mondani hétévesekről? Egy tanárnak valószínűleg igen. De mit csináljak, a könyökömön jött már ki a sok fárasztó írásuk. Néhányan biztos sokat dolgoztak ezeken, de akkor is – hogy képzelhették, az ég szerelmére, hogy hétévesen lehet bármilyen mondanivalójuk, ami érdekelhet. Egy este betelt a pohár. A piros toll már nem hozott katarzist, és amikor elértem az egyik fiú esszéjéhez – a nevére már nem is emlékszem –, szép alapos véleményt írtam neki arról, miért szarom le magasról a családi nyaralásukat Dél-Indiában, ahol a helyieknél laktak. Hát gratulálok, isteni lehetett. A fiú persze kiborult. Nem csoda, és sajnálom, hogy így történt. Természetesen elmondta a szüleinek. Ezt már nem sajnáltam. Így legalább előbb megváltak tőlem, és semmi kétség, mindenkinek jobb volt, ha elmegyek; nekik is, nekem is.

Szóval hazakerültem, időm meg, mint a tenger. Nyugdíjas irodalomtanár egy másodrendű magániskolából. Özvegy. Félek, kicsit talán túl őszinte vagyok – amit eddig elmondtam, ellenszenvessé tehet. Talán kegyetlennek tűnök. Amit azzal a fiúval tettem, kegyetlen dolog volt, nem vitatom. De egészében véve akkor sem vagyok kegyetlen ember. Bár mióta Nancy meghalt, hagytam kicsit félrecsúszni a dolgokat. Na jó, nem is kicsit.

Nehéz elhinni, hogy hajdanán én nyertem „Az iskola legnépszerűbb tanára” szavazást. Nem a magán-, hanem az állami iskola diákjainál, akiket korábban tanítottam. És ez nem egyszeri eset volt, éveken át zsinórban én nyertem. Egyszer – ha nem tévedek, 1982-ben – a feleségem, Nancy és én is megkaptuk a díjat, ki-ki a saját iskolájában.

Nancy példáját követve álltam tanárnak. Ő meg a fiunkat követte, amikor elkezdett óvodába járni. Öt-hat éveseket tanított Jonathan ovijában, én meg tizennégy-tizenöt éveseket az utcánk végén lévő állami iskolában. Tudom, egyes tanárok szerint ezzel a korcsoporttal sok a macera, de én szerettem őket tanítani. A kamaszkor nem egy leányálom, szóval úgy voltam vele, hagyjuk csak békén a szerencsétleneket. Ha nem akartak valamit elolvasni, én aztán nem forszíroztam. Elvégre egy történet akkor is történet, ha nem könyvben olvassuk. Film, tévéműsor, színdarab – ezeknél is van cselekmény, amit követhetünk, értelmezhetünk, élvezhetünk. Akkor még elhivatott voltam. Érdekelt a szakmám. De ez akkor volt. Már nem vagyok tanár. Nyugdíjba vonultam. Megözvegyültem.

3

2013 TAVASZA

Catherine megbotlik. A magas sarkújára fogja, de tudja, hogy túl sokat ivott. Robert még időben odanyúl, hogy megtartsa a könyökét, így nem esik hanyatt a betonlépcsőn. Férje a másik kezével elforgatja a kulcsot, és belöki a bejárati ajtót; miközben bekíséri, még mindig erősen fogja a karját. Catherine lerúgja a cipőjét, és a konyhába menet megpróbál valamiféle méltóságot csempészni a járásába.

– Nagyon büszke vagyok rád – mondja Robert a háta mögül, és átkarolja. Megcsókolja a bőrfelületet ott, ahol a nyakból váll lesz. Catherine hátrébb hajtja a fejét.

– Köszönöm – mondja, és lehunyja a szemét. Aztán ez a boldogságpillanat elillan. Éjszaka van. Hazaértek. De hiába holtfáradt, nem akar ágyba bújni. Tudja, úgysem fog elaludni; már egy hete nem alszik rendesen. Robert erről mit sem tud. Catherine úgy tesz, mintha minden rendben lenne, sikeresen titkolja a férje előtt. Eljátssza, hogy alszik, amikor mellette fekszik, és magára marad a fejében. Most is ki kell találnia valamilyen kifogást, hogy megmagyarázza, miért nem követi egyből az ágyba.

– Menj csak fel – mondja. – Egy perc, és megyek. Még el akarok olvasni pár e-mailt. – Bátorítóan rámosolyog. Robert reggel korán kel, és Catherine ettől csak még jobban értékeli, hogy látszólag valódi örömet élt át egy olyan estén, amikor felesége sütkérezett a figyelem középpontjában, míg ő csendesen mosolygó partnerként kísérte. Egyetlenegyszer sem utalt arra, hogy lassan menniük kéne. Hagyta, hogy ragyogjon és kiélvezze a pillanatot. Catherine persze sokszor megtette már ezt neki, de akárhogy is, Robert elegánsan játszotta a szerepét.

– Viszek fel neked vizet – mondja a férfi.

Egy fogadáson voltak, amelyre egy tévés díjátadó ceremóniája után került sor. Ez komoly televíziózás. Nem valami szappanopera vagy dráma. Tényfeltárás. Catherine egy dokumentumfilmmel nyert díjat, amelyben azt tárta fel, hogyan tanítanak be gyerekeket szexre. Meg kellett volna védeni őket, de senki sem tette, mert senkit sem érdekelt eléggé. A zsűri bátornak nevezte Catherine filmjét. Őt magát is bátornak nevezték. Fogalmuk sincs. Fogalmuk sincs, milyen valójában. Nem bátorság volt ez, hanem makacs céltudatosság. Bár talán egy kicsit azért bátor volt. Titokban filmezte le a gyerekekre vadászó férfiakat. De most nem bátor. Most nem, hogy otthon van. Hiába az új reluxa, attól fél, hogy valaki figyeli.

Estéi újabban figyelemelterelések sorozatából állnak; próbál nem gondolni arra az elkerülhetetlen helyzetre, amikor ébren fekszik majd a sötétben. Úgy érzi, Robertet sikerült megvezetnie. Még az izzadást is, ami a lefekvés közeledtével jön rá, viccelődve a klimax számlájára írta. Ennek persze vannak más jelei is, de nem az izzadás. Ugyan az előbb tényleg azt akarta, hogy Robert feküdjön le, most azt kívánja, bárcsak itt lenne mellette. Bárcsak elég bátor lenne ahhoz, hogy elmondja neki. Bárcsak elég bátor lett volna ahhoz, hogy akkor elmondja neki. De nem volt. És már túl késő. Húsz évvel ezelőtt történt. Ha most elmondaná neki, nem értené meg. Elvakítaná a tény, hogy ennyi ideig titkolózott előtte. Magában tartott valamit, amit a férjeként joga lett volna tudnia. Az ég szerelmére, a kettőnk fia, hallja Robert hangját.

Nincs szüksége egy rohadt könyvre emlékeztetőnek. Nagyon jól tudja, mi történt. Nem sokon múlott, hogy a fia meghaljon. Azóta fokozottan vigyáz rá. Óvja attól, hogy megtudja. Lehetővé tette Nicholas számára, hogy áldott tudatlanságban éljen. A fiának fogalma sincs, hogy kis híján nem érte meg a felnőttkort. És ha mégis őriz valamilyen emléket a történtekről? Máshogy alakult volna az életük? Más lenne Nicholas? Más lenne a kapcsolatuk? De Catherine biztos benne, hogy a fia semmire sem emlékszik. Legalábbis semmi olyanra, ami közelebb vinné a történtek valóságához. Nicholas számára az is csak egy gyerekkori délután volt, egy a sok közül. A nő szerint még az is lehet, hogy boldogan gondol vissza rá.

Ha Robert velük lett volna, talán máshogy alakul. Sőt, persze hogy máshogy alakul. Nem történt volna meg. De Robert nem volt ott. Azért nem mondta el neki, mert nem volt rá szükség – úgysem fogja megtudni. Jobb is volt így. Jobb is így.

Kinyitja a laptopját, és a Google-on rákeres a szerző nevére. Ez már amolyan rituálé. Mindig reménykedik, hogy talál valamit. Valamilyen nyomot. De semmi. Csak egy név: E. J. Preston. Valószínűleg kitalált. „A vadidegen E. J. Preston első és vélhetően utolsó könyve.” Még a szerző nemére sincs utalás. A kiadó egy bizonyos Rhamnusia. Amikor utánanézett, megerősödött a gyanúja: saját kiadás. Korábban nem tudta, mit jelent a Rhamnusia, most már igen. A bosszú istennője, más néven Nemezis.

Ez azért nyomnak számít, nem? Legalább az illető nemére utal. De az meg lehetetlen. Kizárt. És senki más nem tudhat azokról a részletekről. Senki élő. Igaz, voltak ott mások is, de csak ismeretlenek. Ezt meg olyasvalaki írta, aki tényleg érintett lehet. Személyesen. Catherine körbenéz az interneten, hátha talál valahol kritikát a könyvről. Sehol semmi. Lehet, hogy egyedül ő olvasta. És ha el is olvassa valaki más, úgysem fogja tudni, hogy ő a nő a történet középpontjában. De valaki mégiscsak tudja.

Hogy a francba került ez a könyv az otthonába? Nem rémlik, hogy megvette volna. Mintha egyszerűen csak megjelent volna az ágya melletti könyvkupacon. Bár a költözés miatt elég nagy volt a felfordulás. Könyvekkel teli dobozok hevertek mindenütt, arra várva, hogy kipakolják őket. Talán ő maga rakta a halom tetejére. Megtetszett neki a borító, és kivette a dobozból. De még az is elképzelhető, hogy Roberté. Kismillió könyve van, amelyet Catherine nem olvasott, és talán fel sem ismerne. Lehet, hogy évekkel korábban vette. Látja maga előtt, ahogy férje az Amazonon vadászik, megakad a szeme egy címen vagy egy borítón, és megrendeli. Vakszerencse. Beteg véletlen.

De inkább abban kezd hinni, hogy valaki más rakta oda. Valaki behatolt az otthonukba, ebbe a lakásba, amelyet még nem érez otthonnak. A hálószobájukba. Valaki, akit nem ismer, lerakta a könyvet az éjjeliszekrényre. Óvatosan. Nem nyúlt semmihez. És az ő oldalán rakta le. Tudta, melyik oldalon alszik. Elintézte, hogy úgy tűnjön, mintha ő maga rakta volna oda. A gondolatai összetorlódnak: addig ütköznek egymásnak, amíg el nem torzulnak. A bort stresszel vegyíteni veszélyes kombináció. Már igazán tudhatná, hogy nem szerencsés keverni a mérgeit. Két kézzel átfogja lüktető fejét. Mostanában mindig fáj. Becsukja a szemét, de még így is látja maga előtt a borítón lévő napkorong égő fehér pöttyét. Hogy a francba került ez a könyv az otthonába?

4

KÉT ÉVVEL KORÁBBAN

Már hét év is eltelt Nancy halála óta, de még mindig nem jutottam el odáig, hogy elpakoljam a holmijait. A ruhái továbbra is ott voltak a szekrényben. A cipői és a táskái szintén. Kis lába volt, 36-os. A papírjai, levelei még mindig az asztalon és a fiókokban hevertek. Szerettem beléjük botlani. Szerettem átvenni a nevére érkezett leveleket, akkor is, ha a gázművek küldte. Szerettem látni a nevét és közös címünket hivatalosan leírva. De miután nyugdíjba vonultam, nem volt mentségem. Essünk már túl rajta, Stephen, mondta volna. Úgyhogy túlestem rajta.

A ruháival kezdtem: kiszedegettem őket a szekrényekből, aztán le a vállfákról, és rá az ágyra, még mielőtt kiköltöztettem volna őket a házból. Meg is volnánk, gondoltam, de észrevettem egy kardigánt, amely lecsúszott a vállfáról és a szekrény egyik sarkában bujkált. Hangafű színű, világos rózsaszín. Pontosabban sok szín vegyül benne. Kék, rózsaszín, bíbor, szürke, de az összhatás a hangafűre emlékeztet. Skóciában vettük, mielőtt összeházasodtunk. Nancy kendőként hordta, az ujjai csak lógtak az oldalánál, nem dugta be a kezét. Megőriztem; most is ezt szorongatom. Kasmír. A molyok már nekiláttak, és van egy lyuk a hajtókáján, amelyen átfér a kisujjam. Nancy több mint negyven évig ragaszkodott hozzá. Túlélte, és ha jól sejtem, engem is túlél. Ha tovább zsugorodom, és nyilvánvalóan ez fog történni, hamarosan talán rám is jó lesz.

Emlékszem, Nancy mindig ezt terítette magára éjszakánként, amikor felkelt megetetni Jonathant. Kigombolta a hálóingét, Jonathan apró szája a mellbimbójára tapadt, ez a kardigán pedig beburkolta, melegen tartotta a vállát. Ha meglátta, hogy az ágyról nézem, elmosolyodott, aztán feltápászkodtam én is, és csináltam magunknak teát. Mindig próbálta elkerülni, hogy felébresszen, azt mondta, aludjam csak ki magam, és őt amúgy sem zavarja, hogy fel kell kelnie. Boldog volt. Mindketten azok voltunk. Különleges örömöt és meglepetést hoz egy gyerek egy középkorú párnak, amelyik szinte már teljesen feladta a reményt. Soha nem civakodtunk azon, ki keljen fel, kinek jusson több alvásidő. Nem állítom, hogy fifti-fifti volt. Aktívabb is lehettem volna, de az az igazság, hogy Jonathannek Nancyre volt inkább szüksége, nem rám.

Az a kardigán már az éjszakai lakomák előtt is a feleségem egyik kedvence volt. Ezt viselte írás közben; rávette valamilyen könnyed nyári ruhára, blúzra, köntösre. Néztem az íróasztalom mögül, figyeltem, ahogy a sajátjánál ül, kopog az írógépén, üres ruhaujja néha megrezzen az oldalánál. Igen, mielőtt tanárnak álltunk volna, Nancyvel mindketten írók voltunk. Ő röviddel Jonathan születése után abbahagyta az írást. Azt mondta, már nincs rá étvágya, és amikor Jonathan elkezdett óvodába járni, úgy döntött, beáll ott tanítani. De ismétlem magam.

Sem Nancy, sem én nem futottunk be íróként, bár hébe-hóba azért sikerült kiadatnunk egy novellát. Jobban belegondolva azt mondanám, Nancy több elismerést szerzett nálam, mégis ő mondogatta, hogy folytassam, amikor abbahagyta. Hitt bennem. Teljesen biztos volt benne, hogy egy nap eljön az áttörés. Talán igaza volt. Mindig is Nancy hite vitt előre. De kettőnk közül ő volt a jobb író. Ez nem kerülte el a figyelmemet, még ha ő nem is ismerte el. Évekig támogatott, míg ontottam magamból a szavakat és fejezeteket, és elkészültem egy-két könyvvel. Mindet elutasították. Aztán, hála az égnek, Nancy végre megértette, hogy már nem akarok írni. Elegem lett. Úgy éreztem, nem jó ez így. Nehezen tudtam elérni, hogy higgyen nekem, amikor közöltem vele, számomra megkönnyebbülés abbahagyni. De komolyan gondoltam. Tényleg megkönnyebbülés volt. Az igazat megvallva mindig is jobban élveztem az olvasást az írásnál. Ahhoz, hogy írók, jó írók legyünk, bátorságra van szükség. Fel kell készülnünk arra, hogy felfedjük magunkat. Bátornak kell lennünk, én pedig mindig is gyáva voltam. Kettőnk közül Nancy volt a bátor. Ezért kezdtem tanítani.

Igaz, ahhoz kellett bátorság, hogy elrámoljam a feleségem dolgait. Összehajtogattam a ruháit, és bevásárlószatyrokba raktam őket. A cipőit és kézitáskáit olyan dobozokba pakoltam, amelyekben egykor borosüvegek voltak. Amikor ezek anno megérkeztek, mit sem sejtettem arról, hogy a halott feleségem holmijaival fognak távozni. Egy hétbe tellett összeszedni mindent, és annál is többe, hogy elszállítsam az összes dobozt otthonról.

Azt nem bírtam volna ki, hogy mindent egyszerre engedjek el, úgyhogy többször is felkerestem a használtruha-boltot. Valamelyest összebarátkoztam a két eladónővel. Miután elmeséltem nekik, hogy ezek a néhai feleségem ruhái, amikor csak beállítottam, abbahagyták, amit éppen csináltak, és időt szakítottak rám. Ha épp akkor nyitottam be, amikor kávéztak, engem is megkínáltak egy csészével. Furcsamód megnyugtató hatást gyakorolt rám ez a bolt, hiába volt tele halottak ruháival.

Aggódni kezdtem, hogy amint túl leszek a szortírozáson, visszaesem abba a letargiába, amely a nyugdíjazásom óta tartott, de nem így történt. Bármennyire is szomorú volt, tudtam, Nancy büszke lett volna arra, amit tettem, és meghoztam egy döntést: minden tőlem telhetőt megteszek, hogy úgy viselkedjem, hogy ha Nancy belépne a szobába, szeretetet és nem szégyent érezne irántam. A szerkesztőm lenne – láthatatlan, objektív, és az én érdekeimet tartaná szem előtt.

Egyik reggel, nem sokkal a kipakolós napok után, épp a metróállomás felé tartottam. Eltökélten ébredtem: felkeltem, lefürödtem, megborotválkoztam, felöltöztem, megreggeliztem, és kilencre kész voltam elhagyni a házat. Jó volt a hangulatom, vártam a napot, amelyet a könyvtárban terveztem eltölteni. Egy ideje megint az íráson járt az eszem. De nem fikcióban gondolkodtam, hanem valami tényszerűben. Nancyvel néha a kelet-angliai parton vakációztunk, és egyik nyáron kivettünk egy Martello-tornyot. Mindig is többet akartam tudni a helyről, de az összes könyv, amelyet a témáról olvastam, olyan száraz, olyan élettelen volt. Nancy is próbált beszerezni valamilyen olvasnivalót, több születésnapomra is, de csak dátumokkal és statisztikákkal teli kötetekre bukkant. Tehát ezt tűztem ki írói projektem céljának: életre fogom kelteni azt a fenséges helyet. Az évszázadok során számtalan ember leheletét itták be azok a falak, és elhatároztam, hogy kiderítem, ki mindenki töltött ott időt a torony építésétől kezdve napjainkig. Azon a reggelen igencsak ruganyos léptekkel indultam el otthonról. Aztán észrevettem egy kísértetet.

Nem láttam tisztán. Emberek választottak el tőle. Egy babakocsis nő. Két andalgó fiatal. Cigarettáztak. De egyből tudtam, hogy ő az. Bárhol megismertem volna. Gyorsan haladt, volt célja; próbáltam lépést tartani vele, de fiatalabb volt nálam, erősebb volt a lába, a szívem egyre jobban kalapált a megerőltetéstől, és egy pillanatra meg is kellett állnom. Rendesen lemaradtam, és mire újra el tudtam indulni, eltűnt a metróaluljáróban. Követtem, tülekedtem, hogy átjussak a beléptetőkapun; féltem, hogy felszáll egy szerelvényre, és lemaradok róla. A lépcső meredek volt, túl meredek, és elfogott a pánik, hogy mi van, ha a nagy sietségben elesek. Megmarkoltam a korlátot, és átkoztam magam, amiért ilyen nyápic vagyok. De végül utolértem. Mosolyogva léptem oda hozzá. Azt hittem, direkt megvárt. Aztán felém fordult, és a szemembe nézett. Nem viszonozta a mosolyom. Az arckifejezése alapján zavart volt, sőt talán meg is ijedt. Természetesen nem kísértet volt, hanem egy fiatal nő, olyan harminc körüli. Nancy kabátja volt rajta, amelyet ott hagytam a használtruha-boltban. Ugyanolyan színű haja volt, mint Nancynek, amikor ennyi idős volt. Vagy legalábbis elsőre olyannak láttam. De amikor egészen közel értem hozzá, rájöttem, hogy az ő haja egyáltalán nem hasonlít Nancyére. Barna, az igaz, de mű, holtbarna. Nem voltak meg benne Nancy hajának vibráló, élénk árnyalatai. Láttam a nő arcán, hogy megrémült a mosolyomtól, úgyhogy elfordultam, és reméltem, megérti, hogy nem állt szándékomban zaklatni, összekevertem valakivel. Amikor megérkezett a szerelvény, elengedtem, és megvártam a következőt, nem akartam, hogy a nő azt higgye, követem.

Csak a délelőtt közepére jöttem helyre teljesen. A könyvtár csendje, a hely szépsége és az olvasás, jegyzetelés, feldolgozás megnyugtató feladatai visszavittek oda, ahol a nap kezdetén voltam. Mire kora este hazaértem, újra egészen önmagam lettem. Útközben vettem egy olyan Marks and Spencer-féle egytálételt, könnyed vacsorának. Kinyitottam egy üveg bort, de csak egy pohárral töltöttem. Manapság nem iszom sokat, jobb szeretem kordában tartani a gondolataimat. A túl sok alkoholtól elkószálnak, mint a felügyelet nélkül hagyott csecsemők.

Lefekvés előtt még mindenképp át akartam nézni a jegyzeteimet, úgyhogy leültem az íróasztalomhoz. Nancy papírjai még mindig szanaszét hevertek. Átpörgettem reklámleveleket és régi számlákat, bár tudtam, hogy semmi igazán lényegeset nem fogok találni. Ha lett volna ott valami, mostanra már éreztette volna a jelenlétét, nem igaz? Bedobtam mindent a szemeteskosárba, majd kivettem a szekrényből az írógépem, és elhelyeztem a megtisztított íróasztal közepén, hogy másnap reggel elkezdhessek rajta dolgozni.

Nancynek is volt saját íróasztala, egy kis tölgyfa asztal, amely most Jonathan lakásában van. Miután végzett az írással, megbeszéltük, hogy osztozhatunk az enyémen. Övéi lettek a jobb oldali fiókok, enyémek a bal oldaliak. A legalsóban tartotta a kéziratait, és bár akadt még pár a könyvespolcon, a fiókban lévő háromhoz fűzte a legnagyobb reményeket. Hiába tudtam, hogy ott vannak, döbbenetes volt végignézni rajtuk. „Kilátás a tengerre”, „Tél után” és „Egy különleges barát”, mindegyik kiadatlan. Kézbe vettem az „Egy különleges barát”-ot, és ágyba bújtam.

Volt vagy negyven éve, hogy utoljára olvastam azokat a sorokat. Nancy a Jonathan születése előtti nyáron írta a regényt. Olyan volt, mintha ott lenne velem az ágyban. Tisztán hallottam a hangját, fiatal nőként, még nem anyaként. Energia volt benne, rettenthetetlenség, és visszarepített egy olyan időszakba, amikor még izgatott minket a jövő, amikor a még meg nem történt dolgok feltüzeltek minket ahelyett, hogy megijesztettek volna. Aznap este boldogan tértem nyugovóra, hálás voltam, hogy bár már nincs velem, nagy szerencsémre része az életemnek. Kinyíltunk egymásnak. Megosztoztunk mindenen. Azt hittem, mindketten tudunk mindent a másikról, amit csak lehet.

5

2013 TAVASZA

– Várj, megyek veled! – kiált le Catherine a lépcső tetejéről.

Robert megfordul a bejárati ajtónál, és felnéz.

– Ne haragudj, szívem, felkeltettelek?

Catherine tudja, a férje mennyire igyekezett elkerülni, hogy felébressze; gyorsan zuhanyozott, lábujjhegyen közlekedve öltözött fel. De ő végig ébren volt. Félig csukott szemmel feküdt az ágyban. Nézte a férjét, és szerette, amiért ennyire figyelmes. Várt, ameddig bírt. Amint Robert elhagyta a szobát, kimászott az ágyból, felöltözött, majd utánasietett. Nem maradhatott egyedül. Később talán igen, de most még nem.

A legalsó lépcsőfokon ülve szuszakolja be a lábát az edzőcipőjébe.

– Nagyon hasogat a fejem, legjobb lesz, ha kiszellőztetem – mondja, és remegő ujjakkal megköti a cipőfűzőjét. Hallja magát, normálisnak, hihetőnek tűnik, amit mond. Csak a reszkető ujj utalhat másnaposságra. Az egész hetet kivette, hogy mindent a helyére pakolhasson – hogy igazi otthonná varázsolja új lakásukat –, de ezen a reggelen képtelen megbirkózni a feladattal. És igaz, ami igaz, tényleg hasogat a feje, bár ennek semmi köze az előző esti ünnepléshez.

Látja, ahogy Robert az órájára néz. Korán kell beérnie.

– Sietek, sietek – mondja neki, beszáguld a konyhába, vizet tölt egy üvegbe, és felkapja az iPodját, mielőtt visszarohanna Roberthez. Becsapják az ajtót, gyorsan bezárják, majd gyalog elindulnak a metró felé. Catherine megfogja a férje kezét, ő pedig ránéz, és elmosolyodik.

– Jó volt tegnap este – mondja. – Sok kedves e-mailt kaptál?

– Párat – feleli, bár végül nem is nézte meg. Ez jutott volna eszébe utoljára. Majd később, ha hazaér, és tiszta lesz a feje. Robert megcsókolja, azt mondja, elvileg nem jön későn, és reméli, hogy elmúlik a fejfájása. Aztán eltűnik az aluljáróban. Catherine rögtön sarkon fordul, bedugja a fülébe a fülhallgatót, és futni kezd vissza, ugyanazon az úton, amelyen jöttek, a környék egyetlen zöld területe felé. Lába a zene ritmusára jár.

Elhagyja az utcasarkot, és tovább fut. A szíve dübörög, izzadság csorog a lapockái között. Nincs jó kondiban. Futás helyett inkább gyorsan kéne sétálnia, de szüksége van a kényelmetlenségérzésre. Eléri a temető magas, kovácsoltvas kapuját, és befut. Megtesz egy kört, aztán megáll; kapkodja a levegőt, kétrét görnyed, és megtámaszkodik a térdén. Nyújtania kéne egyet, de fél, hogy valaki meglátja. Nem sportoló, csak egy futó nő.

Gyerünk tovább, tovább. Felegyenesedik, és újra nekiindul; lazán kocog, nem bünteti magát, hagyja, hogy a gondolatai csapongjanak. Félúton lelassít, sétálva, de azért lendületesen megy tovább, azt akarja, hogy a szíve erős maradjon és pumpáljon. A sírkövekre vésett nevek ellebegnek a szeme előtt: Gladys, Albert, Eleanor, régi idők mementói, rég halott emberek nevei. De ő csak a gyerekekre figyel fel. Az ő sírkövüket megáll elolvasni. Nézi a rövid életük kezdetét és végét jelző feliratokat. Nem mindenki csinálja ezt? Hogy megáll a gyerekek sírjánál, akik örökre fűvel benőtt ágyukban nyugszanak? Kevesebb helyet foglalnak, mint felnőtt szomszédaik, de a jelenlétüket nem lehet semmibe venni, valósággal kiabálnak, hogy észrevegyék őket. Kérlek, állj meg egy pillanatra! Catherine meg is áll, és elképzel egy sírkövet, amely nincs ott, de lehetne.

NICHOLAS RAVENSCROFT

Született 1988. január 14-én,

elvették tőlünk 1993. augusztus 14-én

Robert és Catherine szeretett fia

Elképzeli azt is, milyen lett volna, ha neki kell közölnie Roberttel, hogy Nicholas meghalt. Már hallja is férje kérdéseit: Hol voltál? Hogy történhetett? Hogy fordulhatott elő? Eltört volna benne valami, mindent ráöntött volna Robertre, aki elsüllyedt volna a súlyától. Látja maga előtt, ahogy a férje küzd, kapálózik, próbálja kidugni a fejét a vízből, levegőért kapkod, de nem jut a tüdejébe annyi, hogy teljesen helyrejöjjön.

De Nicholas nem halt meg. Életben van, neki pedig semmit sem kellett közölnie Roberttel. Mindannyian épségben túlélték.

6

KÉT ÉVVEL KORÁBBAN

Másnap, az „Egy különleges barát” elolvasása után felfrissülve ébredtem. Alig vártam, hogy nekiláthassak a munkának; azt terveztem, hogy átnézem a jegyzeteimet, mielőtt elkezdeném begépelni őket. Emlékeztem, hogy van valamennyi papír a ruhásszekrényben – valahogy minden ott kötött ki. Láttam, hogy ott pihen a stósz a Scrabble- és Backgammon-játékok doboza alatt, de amikor megpróbáltam kihúzni, nem engedett. Beragadt a szekrény hátuljába; félrecsúszott egy panel. Nekifeszültem, próbáltam kiráncigálni, de hiába. Valami beszorult a szekrény és a fal közé. Benyúltam, és puha dolgot érintettem. Nancy egyik régi kézitáskája volt: ravasz darab, sikerült megúsznia, hogy elvigyem a használtruháshoz.

Nekidőltem a falnak, és a táskával az ölemben kinyújtottam a lábam. Fekete velúr volt, két gyöngycsattal. Leporoltam, és belenéztem. Volt benne egy kulcscsomó Jonathan lakásához, egy rúzs és egy zsebkendő, még mindig négyzet alakúra hajtogatva, ahogy ki lett vasalva. Letekertem a rúzs kupakját, és beleszagoltam. Az illatát már elvesztette, de hegyes alakját megtartotta, pedig Nancy évekig használta. Az orromhoz emeltem a zsebkendőt – a belőle áradó parfümillat színházi estéket idézett fel. Arra viszont nem számítottam, hogy egy fényképekkel teli sárga borítékot találok, az elején vastag, fekete betűs Kodak felirattal. Értékes kincs volt, illő tisztelettel akartam kinyitni.

Csináltam egy kis kávét, leültem a díványra, és vártam, hogy megrohanjanak a boldog emlékek. Feltételeztem, a fotók nyaralásokon készültek. Talán még reméltem is, hogy lesz néhány a Martello-toronyról; hogy Nancy így akarta jelezni, mennyire támogatja az írói projektemet. Bizonyos értelemben eltaláltam, de nem úgy, ahogy aznap reggel gondoltam.

A nap elején még tiszta volt a fejem, most meg úgy éreztem, mintha valaki máséból áttöltöttek volna bele mindent. Már nem tudtam, melyik a saját gondolatom és melyik idegen, melyik igaz és melyik hamis. A kávém kihűlt, a fényképek az ölemben hevertek. Olyan fotókra számítottam, amiket felismerek, de ezeket még soha nem láttam.

A nő egyenesen a fényképezőgépbe nézett. Flörtölt? Azt hiszem, igen. Igen, mondhatjuk, hogy flörtölt. Színes képek voltak. Némelyik egy strandon készült. A homokon feküdt: egy mosolygós szépség nyaral a piros bikinijében. A melle kicsit meg volt emelve, mintha valamiféle poszterlány lenne, és határozottan úgy nézett ki, mint aki nagyon kívánatos nőként gondol magára. Magabiztos. Igen, ez a jó szó. Szexuális magabiztosság áradt belőle. A többi kép valamilyen szállodai szobában készült. Szégyentelenek voltak. Ő volt szégyentelen. De nem tudtam máshová nézni. Nem tudtam nem nézni. Újra meg újra átlapoztam a fotókat, kínoztam magam, és minél tovább néztem, annál dühösebb lettem, mert minél tovább néztem, annál jobban értettem.

Igazán attól fájt a szívem, hogy tudtam, ki készítette a képeket. Hiába nem láttam az objektív mögötti jóképű arcot, jól ismertem. Meresztettem a szemem, de akárhányszor néztem át a fotókat, legfeljebb az árnyékát láttam az egyik szélén. Még a negatívokon is átrágtam magam, feltartottam őket a fénybe, hátha készült róla is egy, amit nem hívtak elő. Több negatív volt, mint fotó, és reménykedtem, hogy az egyikkel szerencsém lesz, de elmosódottak, életlenek, használhatatlanok voltak.

Nancy hogyan hozhatta ezeket haza? Elrejtette őket előlem, hagyta, hogy itt gennyesedjenek az otthonunkban. Bizonyára évek óta a szekrény mögött voltak. Talán elfeledkezett róluk? Vagy vállalta a kockázatot, és számolt vele, hogy egy nap rájuk találok? Akárhogy is, túl késő volt. Mire rájuk találtam, Nancy meghalt. Soha nem tudjuk már megbeszélni. Meg kellett volna semmisítenie mindet. Ha már nem akart beszélni a képekről, égette volna el az összeset. Ehelyett hagyta, hogy nyomorult öregemberként találjak rájuk, jóval az esemény után; sok évvel azután, hogy tehettem volna valamit.

Az egyik, amit olyan nagyra értékeltem Nancyben, az őszintesége volt. Vajon hányszor nézte át ezeket egyedül? És hányszor dugta el őket újra? Elképzeltem, ahogy arra vár, hogy elmenjek otthonról, és amikor hazaérek, gyorsan visszateszi őket a helyükre. Minden egyes alkalommal, amikor kivettem valamit a szekrényből, vagy amikor szókirakóztunk, tudta, hogy ott vannak, és egy árva szót sem szólt. Mindig bíztam benne, de most aggódni kezdtem, vajon mit titkolt még előttem.

Lenyűgöző, mennyi erőt ad az embernek a düh. Fenekestül felforgattam a házat, további titkokra vadásztam. Úgy támadtam az otthonunkra, mintha az ellenségem lenne. Szobáról szobára jártam, tépkedtem, borogattam, csapkodtam; istentelen rumlit csináltam, de semmi mást nem találtam. Az egész hadjáratból az az érzés maradt meg, hogy mintha lenyúlnék egy eldugult lefolyóba, és tapogatóznék, hátha ki tudom tisztítani. De semmi szilárd nem akadt a kezembe, csakis puha mocskot tapintottam. Rákenődött a bőrömre, bekerült a körmöm alá, beférkőzött az orrlyukamba, rátapadt a szőrszálakra, beépült a vérsejtekbe, és mérgezni kezdte a szervezetem.

7

2013 TAVASZA

Porszem landol a párnán. Senki sem hallaná meg, kivéve Catherine-t. Ő mindent meghall – hegyezi a fülét. És mindent lát. Még ha koromsötét is van. Hozzászokott a szeme. Ha Robert most felébredne, vak lenne, de Catherine nem az. Figyeli férje lecsukott, reszkető szemhéjait, rezgő pilláit, és eltűnődik, vajon mi folyik mögöttük. Rejteget valamit előle? Van olyan jó ebben, mint ő? Közelebb áll hozzá bárki másnál, mégis sikerült eltitkolnia előle valamit, ennyi éven át. Nem számít, milyen közel vannak egymáshoz, a férje egyszerűen nem láthat rá, és Catherine-t ez a gondolat megrémíti. És azzal, hogy ilyen sokáig elzárta, túlságosan feldagasztotta a titkot ahhoz, hogy felfedje; mintha egy baba túl nagyra nőtt volna ahhoz, hogy természetes úton szülessen meg, ezért ki kell vágni. A titok titokban tartása szinte túlnőtt a titkon.

Robert a hátára hengeredik, és horkolni kezd; Catherine gyengéden az oldalára fordítja, hogy háttal legyen neki. Ügyel rá, nehogy felébressze – ilyen későn nem kockáztathat meg egy beszélgetést –, de közel húzódik hozzá, hogy érezze az illatát.

Emlékszik a húsz évvel ezelőtti pillanatra, amikor Robert átkarolta, és megkérdezte: – Jól vagy? – Nem volt jól, de nem akarta, hogy a férje észrevegye, mert nem magyarázhatta volna el neki, és akkor még nem volt olyan jó a titkolózásban. Csak annyit mondott: – Nem igazán – és bár érezte, hogy a szemében könnyek gyűlnek, nem hagyta, hogy kicsorduljanak, mert tudta, ha ez elkezdődik, szóözön követi majd. Ha elsírja magát, semminek sem tud gátat szabni. Úgyhogy visszatartotta a könnyeit, és vallomást tett, bár nem az igazat mondta.

– Vissza akarok menni dolgozni. Kimondani is rossz, tudom, szerencsés vagyok, hogy otthon maradhatok, eleget keresel kettőnknek, de… magányos vagyok. Depressziós. – Így kezdett alagutat ásni a meneküléshez magának és Nicholasnak is. A fia állandóan emlékeztette a történtekre, de ezt nem mondhatta el Robertnek. Nem oszthatta meg vele, hogy amikor egyedül van Nicholasszal, úgy érzi, megőrül; hogy a fiú jelenléte olyan emlékeket hív elő, amelyeket ki akar törölni.

– Érted? – kérdezte. Emlékszik, hogy felnézett, bele Robert szemébe, és azon gondolkodott, vajon a férje átlát-e rajta.

– Persze – mondta Robert, és magához húzta, hogy megcsókolja. Catherine azonban érezte a csalódottságát. A férfi próbálta elrejteni a csókkal, próbálta elfedni, mennyire kiábrándító számára, hogy a felesége maga ismerte el, nem tud olyan anya lenni, amilyet ő szeretne a fiuknak. Ezt soha nem mondta ki, soha nem fogalmazta meg csalódottsága okát, de az asszony még így is érezte, hogy kimondatlanul ott van kettejük között.

Volt egy pillanat, amikor majdnem bevallotta neki, mi történt. Ehelyett ismét hazudott, és azt mondta, a hétvégét egy régi osztálytársánál tölti, akit Robert nem ismer, Londontól messzire lakik, vészhelyzetről van szó, és a barátja lelki válságban szenved. Bepakolt pár cuccot egy táskába, és pénteken, közvetlenül munka után elindult, az új bébiszitterre hagyva, hogy elhozza Nicholast az iskolából. Még azelőtt el akart tűnni, hogy Robert hazaérne. Taxival ment, nem metróval – nem akarta megkockáztatni, hogy összefut egy ismerőssel.

Amikor vasárnap este hazaért, Nicholas már ágyban volt. Robert azt mondta, sápadt, amit ő azzal magyarázott, hogy elég megterhelő hétvége volt, teljesen kimerült. Ez igaz is volt.

– Ma korán le kéne feküdnöm, az majd helyretesz – mondta, és egyből témát váltott, kérdezgetni kezdte Robertet az új bébiszitterről.

– Úgy tűnt, minden rendben ment. Nick vidám volt, amikor pénteken hazajöttem.

– Az jó.

Másnap reggel gondoskodott róla, hogy jól legyen. Már volt egy kis szín az arcán, és mielőtt elindult volna a munkába, fel kellett készítenie Nicket a sulira, úgyhogy nem volt idő beszélgetni, Robertnek nem tűnhetett fel, mennyire máshol jár az esze. A munka is elég hektikus volt; teljesen be volt havazva, és pontosan erre volt szüksége. Olyan elfoglalt akart lenni, hogy ne maradjon a fejében hely az emlékeknek. Egy időre sikerült is száműznie a múltat. Ez volt a cél. Ez hajtotta. Most viszont a múlt visszatolakodott, félrelökött mindent – dagadozó mellkassal állt, és követelte Catherine figyelmét.

A könyv még mindig az éjjeliszekrényen hever. Képtelen kiolvasni. Minden egyes alkalommal, amikor megpróbál nekiveselkedni, visszakozik, újraolvassa a szavakat, újra és újra – mintha félúton csapdába esett volna. Elhúzódik Roberttől, és kicsusszan az ágyból, felveszi a könyvet, és lesettenkedik a lépcsőn, akár egy betörő.

Lecsapja a konyhaasztalra, és gyenge ellenállási kísérletként hátat fordít neki. Vasárnap van, pihenőnap, de nem neki. Főz magának egy teát, felviszi a vendégszobába, és leül a padlóra. Öt doboz várja, hogy kipakolják: kettőn Nicholas neve van, hármon az, hogy VENDÉGSZOBA. Nem emlékszik, mit raktak ezekbe. Az alváshiánytól kába; remegő kézzel kipakolja a holmikat, tépkedi az újságpapírokat, kicsomagol limlomot limlom után; mindegyik nélkülözhető, felesleges. Remélte, hogy talál valamilyen nyomot – valamilyen feljegyzést, egy borítékot, bármit, aminek köze lehet a könyvhöz, és segíthet rájönni, hogyan került a házba –, de hiába. Megpróbálkozik egy másik dobozzal; könyvek egymás hegyén-hátán. Feldobálja az üres polcokra, nem is vesződve azzal, hogy felállítsa őket; összecsúsznak és eldőlnek, némelyik puffanva a padlón landol.

Végigméri Nicholas dobozait. Úgy volt, hogy egy héttel ezelőtt átjön szortírozni, de nem jött; Catherine intézni akarta helyette, de Robert leállította. Ezek Nick cuccai, mondta, nem az övéi. A nő viszont türelmetlen, mert tudja, hogy Nicholas úgysem csinálja meg rendesen. Az egyik fő szempont a költözésnél épp az volt, hogy ne legyen náluk külön szobája. Ezért van most vendégszoba. Nicholas persze átjöhet, amikor csak akar, és ha náluk szeretné tölteni az éjszakát, azt is megteheti. A vendégszobában. Most már van saját lakása, a lakbért is ő fizeti. És ez jól is van így. Huszonöt éves. Jobb körülmények között él, mint valaha is remélni merték. Van munkája. Napi rutinja. Független. Catherine pontosan ezt akarta számára. Esélyt, hogy kihozhassa magából a legtöbbet. A gondolatáradattól alig kap levegőt, mintha mindegyiket hangosan megfogalmazta volna.

– Szívem? – Robert hangja gyengéd, Catherine mégis felugrik. Felnéz a férjére a cafatokra tépett újságpapírok fészkéből; keze fekete a nyomdafestéktől. Kilenc múlt, már négy órája itt van. Látja Robert arcán, hogy aggódik. Biztos rémesen néz ki. Negyvenkilenc évesen már nem lehet csak úgy megúszni, nem hiheti azt, hogy kihagy egy éjszakát, és nem látszik meg. Még szép, hogy Robert észreveszi sápadt arcát, karikás szemét.

– Csak el akartam kezdeni, mielőtt Nicholas megjön. Hogy neki könnyebb legyen – hazudja, és körbenéz a felforduláson.

– Ez várhat. Nem sietünk sehová. Hadd csinálja ő. – Robert a vállára teszi a kezét. – Rántotta?

Bólint. Farkaséhes. Mostanában, amióta nem alszik, mindig az. Követi a férjét a földszintre, és a konyhaasztalnál lerogy az egyik székre; holtsúlyként hever a helyiségben.

– Csináljam én az ebédet? – kérdezi Robert. Nicholas ma átjön, Catherine már megvette a csirkét.

– Nem-nem, én szeretném – mondja. Tudja, hogy attól jobban lesz, ha játszhatja egy kicsit a szerepét, és elbújhat a sülő hús illatában.

Megpillantja a konyhaasztal túlsó végén heverő könyvet. Abban bízott, hogy ha kiviszi a hálószobájukból, kicsivel könnyebb lesz. Robert közben figyeli, a fejében kérdéseket forgat. Vajon lehangolt? A költözés miatt? Már épp mondana valamit, de Catherine megelőzi. Ő is forgatta a saját kérdését, játszogat már vele egy ideje, és észre sem veszi, amikor Robert nagy levegőt vesz, és szólni készül. Ha észrevette volna, talán nem tud összeszedni annyi bátorságot, hogy megkérdezze: – Az a te könyved?

Direkt akkor szólal meg, amikor tele van a szája, így lazán, hétköznapi módon biccenthet az asztal túlsó vége felé. Robert odanéz, kinyújtja a kezét, és magához húzza a könyvet. Gondolkodik egy ideig a válaszon, aztán megrázza a fejét.

– Jó? – kérdezi. Megfordítja, és elolvassa a hátoldalon lévő ajánlást.

Catherine nyel egyet.

– Nem igazán. Kicsit lassú. – Figyeli, ahogy Robert még egyszer megfordítja, és megnézi a borítót.

– A vadidegen – olvassa. – Miről szól?

Catherine vállat von.

– Á, marhaság. Gyenge sztori. Hiteltelen.

Robert félrelöki a könyvet. Hanyagul, oda se neki. Catherine arra gondol, bárcsak neki is menne.

– Miért kérdezed?

– Csak gondoltam, a tiéd lehet – próbálkozik Catherine.

– Köszi – mondja Robert, de a nő nem érzi ki a humort a válaszból.

– Csak nem emlékszem, hogy megvettem volna. És kíváncsi voltam, hogy kerülhetett ide… – Miközben feláll, és a mosogatóhoz viszi a tányérját, elhal a hangja. Robert vállat von, eltűnődik, a feleségét vajon miért érdekli ennyire ez a könyv, aztán arra gondol, talán csak figyelemelterelés, hogy ne kelljen azzal foglalkoznia, ami igazán aggasztja. Meg van róla győződve, hogy Catherine csak beszélteti, hogy ne legyen csend, és ez nyugtalanítja. Ők nem ilyen pár. Nekik nem kell egymást „beszéltetniük”. Közel állnak egymáshoz – közelebb, mint évek óta bármikor. Persze felismeri a jeleket: a felesége otthon van, túl sok a szabadideje, ráér befelé fordulni, magán gondolkodni.

– Cath, nagyon jól megcsináltad a házat, máris teljesen otthonos. De túl jól ismerlek. Vissza szeretnél menni dolgozni, nem? – Catherine ránéz. Robert őszintén hiszi, hogy érti a helyzetet. – Szeretem, hogy te nem olyan tyúkanyó vagy. Filmet kéne csinálnod ahelyett, hogy itthon nyomorogsz és dobozolsz.

A nő szeme megtelik könnyekkel, amiből Robert azt szűri le, hogy igaza van. Ő a felesége sziklája. Catherine hagyja, higgye csak ezt.