Ecet és méz – Novellák, embermesék, 21. századi abszurdkák

© V. Kulcsár Ildikó 2021

Szerkesztette: Erdélyi Z. Ágnes

Borítóterv: Tabák Miklós

Portréfotó: Falus Kriszta

ISBN 978-963-324-926-0 (papír)

ISBN 978-963-324-927-7 (epub)

Megjelent a Central Kiadói Csoport Kft. gondozásában

1037, Budapest, Montevideo u. 9. Tel.: 437-1100

Felelős kiadó: dr. Szemere Gabriella ügyvezető igazgató

Felelős szerkesztő: Marosi László

Korrektúra: Lőrinczi Ágnes

Tipográfia, e-book: Scriptor Kft.

Keresse V. Kulcsár Ildikó további könyveit kedvezménnyel

a www.animuscentral.hu könyváruházban!

Ajánlás

Mindazoknak, akik nem hajlandók elfogadni, hogy az élet szüntelen harc, és a boldogság legfőbb forrása mások legyőzése. Mert hiszik, sőt, tudják, hogy saját hibáink legyűrése a legnagyobb győzelem, hogy a jóság nem azonos a gyöngeséggel, és a durvaság, a gúny meg a cinizmus csak a bizonytalanok csörömpölése. Mindazoknak, akik hisznek az őszinte kapcsolatokban, a szellem és az irónia erejében, a nagyvonalúságban, a gyerekeink csak azért is szép jövőjében s abban, hogy örömben, bajban, megpróbáltatásban is hűséges társunk a szeretet.

I.

Barangolj velem, kedves Olvasó!

Ecet, ecetes, savanyú, fanyar.

Méz, mézes, édes, cukros, szirupos, gejl. Átvitt értelemben: ennivaló, bűbájos, elbűvölő, elragadó, cuki, bájos, bűbájos, tündéri, helyes, tüneményes, angyali, aranyos, szeretetreméltó, imádnivaló, nem sorolom.

Mennyivel több szavunk kötődik a mézhez, az édeshez, mint a savanyúhoz! Mintha a normális állapotunk a mézes, a cukros, a szeretetreméltó lenne – lám, a vágyaink még a melléknevek és a mondatbeli minőségjelzők mennyiségét is befolyásolják, súgja bennem a magyartanár –, amelyet csak néha-néha zavarnak meg savanyú, savanykás, fanyar helyzetek, percek, emberek.

Pedig a valóság más!

Milyen is? Hát… Borzalmas, elviselhetetlen, fájdalmas, csupa harc, durvaság, harag, bántás, előítélet, sumákolás, átverés, kizsákmányolás, rengeteg munka, alig-megbecsülés, cezarománia, hazugság, irigység, kicsinyesség, a természet teljes tönkretétele, pénzéhség, átpolitizált hétköznapok, rettenetes szülők, hálátlan gyerekek, bosszú, rendíthetetlen rosszkedv, panasz…

És még?

Hársfaillatú nyáresték, szerelem, ölelés, simogatás, kedvesség, nevetés, együttérzés, segítőkészség, a természet óvása, az értékek vigyázása, nyitottság, nyíltság, megbecsülés, figyelem, fegyelem, törődés, felelősség, elhivatottság, önzetlenség, élet- munka- és emberszeretet, öröm, kíváncsiság, hála.

Minden igaz, és mindennek az ellenkezője is?

Valahogy úgy. Elképesztően színes, fájdalmasan gyönyörű és gonosz a világ. Ahogy az ember is. Nincs olyan iszonyatos rossz, amelynél nem találunk rosszabbat, nincs olyan önzetlen jóság, amelyet ne szárnyalnának túl jó néhányan. Őrület? Persze. Mint tudjuk, rendszer sincs benne. Ki kerül felülre, ki alulra? Ki lesz sikeres, és ki csődöl be? Van biztosíték arra, hogy nem ott leszek csapattag, ahol a szerencsétlenek, a lúzerek, a vesztesek gyülekeznek? Ki tudja? Ám az csak azért is tőlünk függ, megajándékozzuk-e magunkat a nyugodt tükörbenézés lehetőségével, és az is, hogy mit (kit) engedünk be az életünkbe, mire irányítjuk a saját reflektorunkat, fontos-e számunkra a belső szabadság, beállunk-e gerincmorzsoló karrierrel kecsegtető sorokba, hagyjuk-e, hogy minden percünket, kapcsolatunkat, gesztusunkat a pénz irányítsa, és gondolunk-e arra, hogy ez az egyetlen életünk, amelyet ostobaság lenne gyűlölettel, folyamatos harccal, mások lesajnálásával, bántásával tölteni.

1990 óta dolgozom újságíróként megszakítás nélkül, és úgy érzem, ez idő alatt határtalanul gazdag lettem! Annyira tehetős, hogy egyetlen milliárdos üzletemberrel sem cserélnék – egy pillanatra sem. Mert az én gazdagságom nem függ gazdasági válságoktól, politikai széljárásoktól és játszmáktól, hiszen a hatalmas EMBERGYŰJTEMÉNYEMET senki sem veheti el tőlem soha.

És én végtelen hálát érzek mindazok iránt, akik megtiszteltek a bizalmukkal, és beavattak a sorsukba – földönfutók, királynők, kamaszok, idősek, középkorúak, gyerekesek, gyerektelenek, tudósok, analfabéták, sőt, gyilkosok is vannak közöttük –, mert jóval többet tanultam tőlük az életről, az emberről meg erről a különös és csodálatos világról, mint a diplomáim megszerzése során.

Igen, csoda ez a hivatás, csoda a történeteket kötetbe rendezni, és egyre újabbakat írni, de mielőtt azt hinné bárki is, hogy a sokszínűség nagyra értékelése azonos az ájult elfogadással, a konfliktusok elkenésével, gyorsan elmondom, hogy az utóbbi években tudatosan szelektálok. Rendületlenül tisztelem (sajnálom, becsülöm, sőt, szeretem) a hozzám fordulókat, de valami furcsa ösztön arra késztet, hogy sokáig ízleljem a szerkesztőségi e-mailemre érkező rengeteg embermesét. Az egyik ecetes, a másik mézes, és vannak vegyesek is – tán ez a legtöbb –, ahogy az életünk korszakai is különböző ízűek.

Ecet és méz = élet.

Milyen arányban? A szerencsétől függ? Attól, hová születünk? A saját erőnktől, céltudatosságunktól, tehetségünktől, emberségünktől? Istentől?

A választ mindenki maga adja meg.

Ahogy a velünk, nőkkel kapcsolatos fontos kérdésekre is. Mert e sorok írója senkinek sem tanácsolja, hogy a minket körülvevő ellentmondásos katyvaszban megmondó embert keressen, akihez igazodhat. Hiszen rengeteg riportalanyom sorsa alapján állítom, attól csak pillanatokra leszünk trendik, menők, divatosak és elégedettek, ha kényelmesen elfogadjuk valaki más (vagy egyetlen csoport) világlátását és életformáját, s megvonjuk magunktól az útkeresés meg az önálló véleményalkotás örömét. Ráadásul a kényelmes mintakövetők gyakrabban csalódnak, mint a saját útjukat keresgélők. Hiszen a perckirályok (véleményvezérek) jönnek-mennek-buknak, és kénytelenek átadni a helyüket a következő korszak leghangosabbjainak, akik más mintát mutatnak, miközben lelkesen pocskondiázzák és bűnbakká nyilvánítják az elődeiket.

Ennek szellemében például teljességgel felesleges általában beszélni a NŐKRŐL, hiszen minden élethelyzet más. Van, akinek úgy fér bele az életébe a szülés és a gyereknevelés csodálatos élménye, hogy negyven felett hozza világra a fiát vagy lányát, és van, aki akkor boldog, ha már huszonöt évesen anyuka, s akadnak olyan kortársaink is, akik nem tudnak, vagy nem akarnak gyereket vállalni, s ők éppúgy élhetnek tartalmas, boldog életet, mint a csemetéiket nevelők. Senkinek sincs joga ítéletet mondani az egymástól eltérő életformák felett, hiszen mindegyik megoldásnak van előnye, hátránya (és felelőssége), ahogy a karrierépítés idejének is! Van, aki hozzám hasonlóan korán lesz édesanya, és nagyon későn, több gyerekkel a „puttonyában” talál rá a hivatására, és van, aki előbb épít karriert, s csak utána családot, s akad, aki egyszerre képes végrehajtani mindkét bűvészmutatványt. Egyesek házasságban akarnak boldogságra találni, mások nem vágynak a szerintük szorító kötöttségre, és egyéb együttélési formákban hisznek, amire biztosan megvan a maguk oka. A lényeg persze az, hogy nincs szabály, nincs mindenkinek boldogságot hozó, kötelezően követendő minta. Bár egyetlen szabály mégiscsak létezik – nem hatalmasságok által megkonstruált, nem politikai! –, senkinek sincs joga arra, hogy megalázza, bántalmazza a társát és a családtagjait! És a hatalomnak épp az lenne a dolga, hogy a maga sajátos eszközeivel, okos intézkedésekkel akadályozza, hogy ez előfordulhasson egy magát civilizáltnak mondó társadalomban.

Mit tehetek íróként-újságíróként ebben felfordult értékrendű világban, egy évtizedek óta átmenetinek nevezett korban? Talán segíthetek valamit az embergyűjteményem bemutatásával – mindenkinek jót tesz, ha rájön, vannak sorstársai, s nem egyedüli csődtömeg egy rendezett világban –, meg együttérzéssel, őszinteséggel, empátiával és persze egy korty derűvel is. Mert humor, irónia, önirónia nélkül nemigen lehet elviselni a szépséges-rémes világunk ecetességét és néha váratlan mézességét. Magam sem bírnám e mankók nélkül…

Végezetül már csak arra kérlek, kedves Olvasóm, indulj velem, és barangoljunk együtt a 21. század mézes-ecetes hétköznapjaiban!

V. Kulcsár Ildikó

II.

Ha a szabadság…

RONGYBABÁK TÁNCA

HÁRMAN. A vörös, a barna, a szőke. Szépek voltak, szépek ma is. Leltároznak, összegeznek, örülnek, sírnak, szentségelnek. Az öreg balatonfüredi ház, amely teret ad a barátnők közös hétvégéjének meg a nagy leltározásnak, eleinte megbotránkozik a nyíltságuktól, majd felvidámodva dörmögi az orra (az erkélye) alatt, hogy tudomásul kell venni, ez egy más kor, más világ, másképp járják a táncukat a mai rongybabák. Pedig pontosan olyan szélfútta babák ők is, mint azok a nők, akik a férjeikkel karöltve felépítették őt a 20. század elején, közben rengeteg energiát fordítottak arra, hogy szabályos boldogságként adják el szabálytalan boldogtalanságaikat. Ezek, a mostaniak legalább kevesebbet hazudnak önmaguknak és a világnak, de éppolyan sérülékeny a lelkük, a karjuk, a lábuk, a rongyból készült, romló testük, mint a régi babáknak, hiszen valamennyien attól függnek, hogy tudnak-e igazodni ahhoz a szélirányhoz, amelyiket követendőnek kiált ki a többség. Az építtetőim a szabályosságra, az erkölcsösség látszatára hajtottak, ezek a nőszemélyek pedig az egyedi út felmutatására és a függetlenségre. Mégis, milyen egyformák, nahát…!

SÁRA Jobbra nagy halom bugyi, melltartó és fürdőruha, balra mini strandruhácskák, pólók, sortok, rövid és hosszú nadrágok, középen kalaperdő. – Ha ezt Melinda látná, halálosan megbotránkozna – nevet fel Sára, közben bolondos szalmakalapot emel ki a fejfedők közül, majd elégedetten néz körül a felfordult nappaliban, amely még így, rendetlenül is kellemes látvány a hatalmas ablakokon beömlő fényben. – Nincs olyan férfi, aki elviselné az életmódomat – állapítja meg tárgyilagosan –, de most már igyekeznem kell, mert megint én érek utolsóként Füredre, abba az öreg, nem túl jó szagú házba, pedig Bori már reggel hétkor megírta, hogy feltette az ikreit a budapesti vonatra, hogy a Déliben találkozzanak az apjukkal, akinél tíz teljes napot fognak eltölteni.

– Jaj, csak ne azzal teljen ez a szépnek ígérkező, forró hétvége, hogy Bori telezokogja a világot, mert hiányoznak a gyerekei, és félti őket a volt férje új nőjétől – gondolja, majd a tükörhöz lép, és elégedetten gusztálgatja önmagát. – Remekül fest rajtam ez az alaposan kivágott, röpködős sárga ruha, kiemeli a nagy melleimet és jól illik a vörös hajamhoz meg a kalapkámhoz – állapítja meg jókedvűen, majd fennhangon odaszól a tükörképének: – Hiába dumál Zoli, nem szabad hinned neki! Igenis jobban néznél ki, anyukám, ha végre képes lennél leadni tíz kilót – jelenti ki határozottan, aztán nagyot nyögve emeli a vállára a kövérre tömött sporttáskáját. Pár perc múlva megszokja a súlyt, tehát viharos sebességgel fut a parkolóba, hogy időben kijusson Budapestről, és elkerülje a szombat délelőtti dugót az M7-esen.

MELINDA – Nem tudom, szükségem van-e erre a csajos hétvégére – töpreng magában a hófehér ruhában pompázó, nádszálkarcsú Melinda a szépen gondozott, kicsi lakása előszobájában, akiről még a rosszakarói sem mondhatják, hogy nem tagadhat le minimum tíz évet a korából, miközben megigazítja az ebédlőasztal terítőjét. – Biztosan sokat fogunk nevetni, ha Sára formában lesz, csakhogy Róbert is ráért volna ezen a hétvégén, mert a felesége váratlanul úgy döntött, elege van a városi forróságból, és leutazott az anyjához a nagylányukkal, s bizony láttam rajta, nem esik jól neki, hogy két teljes napra eltűnök Balatonfüreden – gondolja rosszkedvűen. – De néha-néha nekem is jár egy kis szabadság, hiszen Róbert nemcsak a tanszéki főnököm, de már kilenc éve a szerelmem is – lázad fel magában, miközben a tükörben ellenőrzi a tökéletes külsejét, és nagy gonddal feltűz egy fegyelmezetlen hajtincset, amelyik kiszabadult a szoros lófarokba kötött, szőke hajából.

De még nem indul, mert váratlanul eszébe jut, hogy talán unni fogja a barátnőit, tehát beszalad a parányi dolgozószobájába, ahol szintén hibátlan a rend, és gyakorlott mozdulatokkal helyezi a laptopját a tokjába, majd némi hezitálás után egy plusz klaviatúrát is begyömöszöl a bőrből készült tartóba, közben Róbertre gondol, aki otthonosan dolgozik a laptop billentyűzetén, és nincs szüksége kiegészítőkre, mint neki.

– Ha a lányok összevissza beszélnek, vagy túl sokat isznak, akkor otthagyom őket, beosonok a szobámba, és szépen végigellenőrzöm Róbert kéziratának lábjegyzeteit, irodalomjegyzékét meg az alcímeket, nehogy hibásan adja le. Már egy hete megkért erre, de hozzá se nyúltam – gondolja idegesen, miközben gondosan bezárja a lakásajtót. A kocsija a ház előtt áll. Frissen lemosva, csurig tankolva várja a gazdáját, aki olyan elegáns a hófehér királylány ruhájában, hogy egy kocsimosással foglalatoskodó, nagy hasú szomszéd kezéből kiesik a slag.

BORI Mint egy múltról regélő elvarázsolt kastély – légkondival és sarokkáddal. Pompásan fest a hálószobaként szolgáló galéria a nappaliban vaskos tölgyfalábakon, mutatós a plafonig érő polc a rengeteg könyvvel meg a szüleitől, nagyszüleitől örökölt értékes és gagyi limlomokkal. Ütött-kopott porcelán táncosnő kicsorbult rózsaszínes szoknyában, orr nélkül a Shakespeare-összes előtt, márkás tálak, törött bögrék a Móricz-sorozat mellett. Értékes bronz Síva Indiából, a nagybátyja hozta Delhiből, aranyozott váza a nagymama hozományából és rengeteg fából, agyagból, kőből és ezüstből készült teknősbéka, amelyeket az édesanyja gyűjtött össze a rövid élete során. A kopott bőr ülőgarnitúra előtt terpeszkedő alacsony, de hatalmas és megmozdíthatatlan tölgyfa asztal a nappali éke, amelyet már sokan akartak megvenni egyedi, megmunkálatlan szépsége miatt, de Bori nem adta el. Hiszen csak ez a bútorzat illik a tornyos, magas, vastag falú ház stílusához, amely valaha a nagyszüleié volt, és csodával határos, hogy ezt az emeleti impozáns, de nem túl nagy lakást meg egy kicsi teraszt meg tudták menteni az ötvenes években, és csak a földszintet népesítette be a hatalom idegenekkel. – Hiába kell sokat költeni a masszív, de elavult épületre, én imádok itt élni – szokta mondogatni Bori, és a három évvel ezelőtti válásakor csóró középiskolai tanárként is képes volt lemondani a közösen épített, hipermodern nyaralóról annak érdekében, hogy a gyerekeivel itt maradhasson az öreg füredi házban.

– Az ikrek már megérkeztek Ivánhoz, ennek örülök, de annak is, hogy sikerült szépen kitakarítanom, ragyog minden. A gyerekek modernné varázsolt szobáiban majd elalszanak a barátnőim, a laptopjaikat is használhatják, ha netán hoznak magukkal munkát, kész a pogácsa, a salátatál, a fasírt most sül, hogy friss legyen – gondolja elégedetten, majd váratlanul tükörbe néz. – Elég csinos a farmersortom, de jó, hogy nem tudok elhízni! – állapítja meg örömmel, majd rájön, hogy jó lenne egy másik felső, és a sűrű barna haját is rendbe kellene szedni.

Amikor Melinda déli tizenkettőkor csönget, csinos fehér pólóban és a feje tetejére tekert balerina-frizurával nyit ajtót. Senki sem gondolná róla, hogy hajnali öt óta meg nem állt. Persze a közös ebédre csak kettőkor kerül sor, ugyanis a sárga ruhájában belibegő Sára alaposan elkésik, mert megállt egy bevásárlóközpontnál, és sokféle italt vett, hogy különleges koktélokkal lepje meg a barátnőit.

KILENC ÓRÁVAL KÉSŐBB Bori lakása romos. Vagy inkább tájkép csata vagy hurrikán után. Hegyekben állnak a mosatlan tányérok, evőeszközök meg az ételmaradékok a konyhában, a nappali tölgyfa asztalán annyi a pohár, amennyit egy legalább tízfős vendégség után találnak a háziak. A barátnők külseje is jelentős változást mutat. Sára hajkoronája a nagy balatoni úszástól még inkább begöndörödött és hatalmassá nőtt, mint az afrikai énekeseké, Bori két copfba fonta a haját, akár egy Suli Juli, de a legnagyobb változást Melinda mutatja. A decens konttyal érkező Hófehérke szőke haja csapzottam csüng a vállára, mert a barátnővel ellentétben, még kísérletet sem tesz arra, hogy az esti úszás nyomait eltüntesse. Ő ledobja a fürdőruháját, felkap egy hosszú fürdőköpenyt, és a hazaérkezésük óta folyamatosan és kitartóan szidja a barátnőit.

– Csajok, hülyék vagytok, leitattatok! Ilyesmi már hosszú évek óta nem történt velem, borzasztó lenne, ha Róbert most látna – kiáltozza, miközben a sokadik pohár koktélját keresi a nappaliban. – Itt a piád – nyújtja felé a poharat Bori, majd némi sértettséggel a hangjában megjegyzi, hogy bő tizenkét éve, az ikrek születése óta antialkoholista, és csak a barátnők tiszteletére ivott meg az érkezésük óta két pohár fehérbort.

– Egy bősz anya antialkoholizmusát elfogadom valahogy – replikázik Sára hevesen, miközben majd’ a torkán akad Bori remek pogácsája, de a következő percben nagyot szúr Melindába.

– És mondd, te okos és hibátlan adjunktus asszony, miért lenne baj, ha a te csodálatos Róberted látná, hogy egy kicsit berúgtál? Kilenc éve nyüstölitek egymást, kilenc éve vársz arra, hogy betartja az ígéretét, és elválik a lelketlen, anyagias, halálra unt feleségétől! Most már nem takaródzhat azzal, hogy a kicsi lánya miatt nem lép, hiszen a megismerkedésetek óta a tizenegy éves gyerekből húszesztendős egyetemista lett! És egy húszéves lány már nem a szülei magánéletével foglalkozik, hanem a sajátjával. Tudod, mit gondolok? A nagyságos úrnak nagyon kényelmes, hogy te lelkes, szorgos, nyolc évvel fiatalabb naiva vagy, hiszen úgy szolgáltad és szolgálod, mint egy istent. A keze alá dolgoztál és szerintem dolgozol ma is, amikor könyvet ír, tárt karokkal fogadod, eteted, itatod, ajnározod, ha éppen ráér, s ha néha-néha megszervezi, hogy nagy titokban külföldre utazzatok, hálás vagy, mint egy kiskutya. Közben benyeled a magányosan töltött karácsonyokat és minden egyedül töltött ünnepet… No, ez a pasi nem láthat téged piásan? – szónokol indulatosan, de arra nem számít, hogy a mindig fegyelmezett Melinda ezúttal nem legyint fölényesen, hanem maga is ringbe száll. Ordítva emlegeti fel azokat a pasikat, akikkel Sára együtt élt – voltak számosan…–, és gúnyosan teszi szóvá, hogy az idegenforgalom- és szállodaszakos diplomával rendelkező kritikusa már megint Ausztriába készül, hogy egy kávézóban dolgozzon pincérként.

– Te nem mersz élni! Negyvenöt évesen is a parton állsz, és kritizálod az úszókat – üvölti Melinda, mire Sára hasonló stílusban, de még durvábban válaszol. Amikor már hosszú percek óta tart egymás pocskondiázása, Bori, a házigazda feláll, váratlanul a veszekedő-vitatkozó barátnői közé lép, és halkan, de nagyon határozottan közbeszól.

– Csajok, két verziót ajánlok! Vagy összekapjátok magatokat percek alatt, és eltűntök a lakásomból most, az éjszaka kellős közepén, és esküszöm, nem érdekel, hogy juttok haza piásan Budapestre, vagy mindketten befogjátok a szátokat, alaposan lezuhanyoztok, majd megeszitek a vacsorát, amit azonnal összeütök magunknak, ha a kérésemnek megfelelően zuhany alá álltok. Nem azért tervezgetjük hetek óta, hogy eltöltünk együtt két napot, hogy ti parttalanul üvöltözzetek egymással! Érthető?

A csöndes utasításnak meglepően erős a hatása. A dühödten egymásra rontó „lánykakasok” elnémulnak, Sára a konyhai csapnál mossa le az arcát jéghideg vízzel, Melinda felpattan, berohan a fürdőszobába, és néhány perc múlva már kihallatszik a nappaliba a zuhany békés zubogása.

ÉJJEL KETTŐ Üres a hatalmas salátatál, elfogyott a fasírt, nincs már pogácsa, a nagy tölgyfa asztalon ásványvíz, kávé és keksz, a lányok szeme karikás, de a tekintetük nyugodt. A CD-lejátszóból Leonard Cohen legnépszerűbb dalai hangzanak fel sorra, most épp a Halleluja nyugtatja az idegeket. Valószínűleg e csodálatos zene és a zseniális szerző-előadó különös, mély hangja váltja ki, hogy a már csont józannak tűnő Sára teljes őszinteséggel forduljon a barátnőihez: – Nem bánom, hogy balhéztunk, azt sem, hogy kiabáltunk részben a piától, részben a lefojtott indulatainktól, mert végre kihúztuk a dugót a palackból. Mi bő harminc éve vagyunk barátok, mégis mennyit színészkedünk egymás előtt! Hányszor játszottuk el, hogy minden rendben, pedig az életünk egy szétdobált kazalhoz volt hasonló, és ezzel nemcsak egymást, de önmagunkat is becsaptuk.

– Igazad van – veszi át a szót Bori töprengve –, én akkor is elcipeltem magammal a férjemet a te szilveszteri bulidra, amikor már tudtam, hogy képes volt becsajozni a munkahelyén, miközben én egyedül kínlódtam az ikrekkel, tanultam velük, reguláztam őket, próbáltam anyjuk és apjuk lenni egyszerre, azaz két ember helyett szerettem őket. Akkoriban Iván már csak vendég volt a családban, és én hülye mégis rávettem a közös szilveszterezésre! Életem legszörnyűbb bulija volt. Emlékeztek? Egyikőtök sem értette, miért bőgök sokáig éjfél után. Nem a meghatottság könnyei voltak azok, hanem a kétségbeesésé. Hogy fogok boldogulni két gyerekkel egyedül? De még ekkor sem mondtam el nektek, hogy nagy a baj. Féltem megfogalmazni? Talán azt gondoltam, amiről nem beszélek, az nincs? Fene tudja…! Aztán márciusban beadtam a válókeresetet.

– Lányok, akkor ideje elmondanom, hogy én nemcsak azért váltogatom a partnereimet sűrűn, mert számomra fontos a szex, és a jó alakom meg a vidám alaptermészetem miatt ragadnak rám a pasik, hanem azért is, mert rájöttem valamire, ami nem fog nektek tetszeni – vesz nagy levegőt Sára, majd nagyon komolyan, humorizálás és bohóckodás nélkül sorol drámai példákat arra, hogy a legdominánsabb emberi tulajdonság az önzés. – Nem arról van szó, hogy nincsenek villanásaink, amikor készségesen segítünk másokon, és persze mindig voltak, vannak, lesznek Teréz anyák és más szentek, csakhogy az együttélés során óhatatlanul kialakul valamiféle énközpontú kényelem – magyarázza. – Az első évben még felpattan a párod, ha kérsz tőle valamit, a harmadikban már sokat morog, és egyetlen hibádat, tévedésedet sem hagyja megjegyzés nélkül. Eszébe sem jut, hogy önként a segítségedre siessen, ha megbotlasz a küszöbben, vagy nem tudsz beüzemelni egy műszaki kütyüt, mert zavarod a pihenésben, a meccsnézésben, bármiben. Remélem, ezt nem kell tovább részleteznem, hiszen értitek! Tehát én arra a meggyőződésre jutottam a saját lelki békém megőrzése érdekében, hogy egyetlen pasit sem kívánok megtartani, és nem várok tőlük semmit! Mert nem akarok szenvedni, sírni, esendő áldozattá válni. Jobb egyedül! Mert halálbiztos, hogy nem jön királyfi a fehér lován, hogy nincs önzetlen szeretet, és nemigen akad a földön olyan férfi, aki egy életen át képes szeretni a társát. Rómeó és Júlia, Hamlet és Ophelia elvált volna a házasságuk ikszedik évében… Akkor minek ez a sok cirkusz? Csajok, most is van párom, akivel amolyan sétáló kapcsolatban vagyok! Külön lakásban élünk, szerencsére nem túl messze egymástól, és ez pont jó nekem. Persze ő össze akar költözni, mert érzi, így nem birtokol teljesen, de higgyétek el, ha együtt laknánk, fél év múlva már az agyára mennék. Később igyekezne betörni, hogy úgy táncoltasson, mint bábos a rongybabáit. Ha ez nem sikerülne – és nem sikerülne! –, akkor egyre többet kukucskálna ki a kapcsolatunkból, és másutt vigasztalódna. Erre vágyunk mi, nők évezredek óta? Erre terelgetnek anyáink? A szerelem jön, feldob, letör, megtör, elillan. Ne hazudjunk egymásnak!

– Iszonyatosan keserű vagy – szól közbe sajnálkozva Melinda.

– Csak realista – feleli józanul Sára, majd leszögezi, hogy erről soha többé nem akar beszélni, mire Bori csöndesen teszi hozzá, hogy sok igazság van a szavaiban, de megfeledkezik a gyerekekről. Mert a jó szülő-gyerek kapcsolat tényleg az anyák és apák önfeláldozásán alapul.

– Kiváló példa erre a volt férjed, ugye? – kérdez vissza Sára élesen, de amikor látja, Bori nem reagál, gyorsan bocsánatot kér a gonosz megjegyzésért, majd őszintén kijelenti, ő túl önző az anyasághoz, ráadásul hétéves korában elvesztette az édesanyját, és az apja sűrűn váltakozó barátnői nemigen szolgáltak vonzó mintával. – Emlékeztek, hogy gimis korunkban az állandóan pipiskedő, arcpakolásokban rohangáló, engem utáló Edittel élt?

– Hogyne! – nevet nagyot Melinda, aki eddig csöndben figyelte a barátnői beszélgetését, de Edit emlegetésétől felélénkült. – Arra is emlékszem, hogy velem is rondán üvöltött, amikor nem pakoltuk el magunk után a tányérokat, és cserébe kicsit megdolgoztuk egy tűsarkú cipője sarkát, hogy essen hasra, amikor majd apád mellett libeg – mondja nevetve. – Mi is megértük a pénzünket – teszi hozzá, majd örül, hogy a barátnői is feloldódnak az emléktől, aztán a trió egy nagy és őszinte ölelés után végre nyugovóra tér. Hajnali négy óra.

MÁSNAP, TIZENKÉT ÓRA – Kávézzunk! – Éhen döglök! – Reggelizzünk! – Ebédeljünk! – Főzzünk valami finomat! – Menjünk étterembe!

Röpködnek az ötletek, közben a lányok szakadtan, kócosan ácsorognak a nappaliban, de nem a temperamentumos Sára kezd intézkedni, nem is Bori, a háziasszony, hanem a szőke Melinda veszi át az irányítást, aki az előző éjszaka sokat hallgatott. Kirohan a konyhába, néhány perc múlva három csésze erős kávéval tér vissza. Bori kezébe nyomja a telefonját, hogy helyismerettel rendelkező balatonfürediként foglaljon asztalt fél kettőre egy jó étterembe, bezavarja Sárát a fürdőszobába, hogy sürgősen szedje magát rendbe, és gratulál Borinak, hogy az éjszakázás után is szépnek tűnik, mert volt annyi esze, hogy ne nyelje számlálatlanul a koktélokat.

– Az ebédtől erőre kapunk, aztán visszajövünk, és együtt kitakarítunk, majd elmegyünk egy búcsúúszásra, utána indulunk Sárával Budapestre – rendelkezik energikusan, mire a barátnői ámulva néznek rá.

– Ilyen kedves, de határozott vagy a tanítványaiddal az egyetemen? – kérdezi Bori. – Nemcsak a szerelmetes főnököm kedvel, de az ifjúság is – feleli röviden Melinda. Aztán negyed kettőkor három feltűnően csinos nő libben ki az öreg házból, akiket „Üdvözlöm önöket, szép hölgyek” köszöntéssel fogad a hangulatos étterem fiatal pincére.

– Lányok, nagyon figyeltem rátok éjjel, sok tanulságot vontam le a szavaitokból a saját életemre vonatkozóan. És ha te, Sára elmondod, miért pincérkedsz az osztrákoknál, és miért nem egy jó cégnél dolgozol a diplomáddal meg a tökéletes németeddel, elmesélem cserébe, mire jutottam magamban a kilenc éve válni készülő főnökömmel, az én Róbertemmel – jelenti ki Melinda az előétel kóstolgatása közben.

– Egyszerű – feleli Sára, miközben nevetve konstatálja, hogy az egyik pincér magáról megfeledkezve legelteti a szemét rajta –, mert a túlfejlett szabadságigényemmel alkalmatlan vagyok a hivatali hierarchia elviselésére. Gombnyomásra lelkesedni, beilleszkedni, smúzolni, meetingek, prezentációk, csapatépítő tréningek… Próbáltam, nem megy. De csajok, ti nem tudjátok, hogy én hosszú évek óta a fogamhoz verem a garast, gyűjtöm a pénzt! Csak jó helyeken dolgozom Ausztriában, megvannak a kiépített csatornáim, valóban nagy előny a hibátlan németem, és a sok melómnak konkrét célja van: jövőre nyitok egy saját kávézót Budán! Hangulatosat, kellemeset, olyan lesz, mint én. Bolondos, laza, vidám, remek zenékkel. A helyiség már megvan. Nemcsak apám segít, de a volt pasijaim is. Mert én szidom a férfiakat, de azért szeretem őket! Ha a haverjuk vagyok, és nem a kedvesük, végtelenül rendesek. Szóval nincs itt titok, csak egy nagy álom. Ha befuccsolok, akkor elköszönök tőletek, és eltűnök külföldön. Tetszik?

– Nagyon! – vágja rá Bori és Melinda egyszerre, majd a szőke „adjunktus asszony” veszi át a szót. – Lányok, tegnap éjjel jöttem rá végleg, hogy én kilencévi várakozás után is szerelmes vagyok a nős Róbertembe! Örökre. Tudom, a végsőkig kihasznál, mégis. Ő kezdett ki velem, ő mondogatja rendületlenül, hogy el akar válni, az én szerepem a várakozás. Olyan vagyok, mint a régi asszonyok, „egyférfis”. Imádom a munkámat, de az életem róla szól. A ti hatásotok arra jó, hogy tisztábban lássam a helyzetemet: a saját döntésem alapján vagyok kiszolgáltatott. Ne kínozzatok, ne neveljetek, hagyjátok, hogy bejárjam az utamat. Rendben? Egy év múlva beszámolok nektek, hol tartok. Most úgy képzelem, ha nem bírom már Odüsszeusz feleségének várakozó szerepét, megpróbálkozom majd örökbefogadással, ugyanis imádom a gyerekeket.

– Ahogy én az ikreimet, hiszen nekem az a házi feladatom a következő nyolc-tíz évre, hogy szeretetben neveljem őket – teszi hozzá Bori csöndesen, majd a három barátnő pontosan végrehajtja Melinda tervét: ebéd után takarítás, aztán rövid strandolás, estefelé pedig érzékeny búcsú az öreg ház előtt.

– Vigyázni fogok rád, te helyes, okos rongybaba – dörmögi az öreg ház, amikor Bori bezárja a kapuját a barátnői után, de ő nem hallja az öreg falak recsegését, csak a telefon éles csörgése mozdítja ki a gondolataiból.

– Már százszor hívtalak, drágám – hadarja Ákos, az ikrek úszóedzője, aki már fél éve udvarol kitartóan Borinak. – Meséltél rólam a barátnőidnek?

– Hallgattam, mert még nem tudom, mi lesz velünk, és én óvatos vagyok – feleli Bori őszintén. – De szívből örülök, hogy fiaim vannak, mert átkozottul nehéz nőnek lenni.

– Nem értelek, kedvesem, mi van a nőkkel? Kikészítettek a barátnőid? – kérdezi Ákos, majd gyorsan túlteszi magát Bori furcsa válaszán, s javasolja, találkozzanak. – Most nem szeretnék – mondja Bori, és kinyomja a telefont, majd a lakásába lépve nagyot nevet, mert Ákos ismét keresi, csak most a városi telefonon.

– Milyen fura ez a tánc! Ha én közeledem és a kedvét keresem, ő távolodik, ha megérzi, hogy egyedül is jól vagyok, piócaként tapad rám – gondolja Bori, de azért leül az öreg tölgyfa asztal mellé, felveszi a telefont és kedvesen szól bele. – Itt vagyok, drágám, mit szeretnél?

TE VAGY A TENGER

Ó, az a szegény örmény fiú! Szép, lelkes, csupa ölelés, csupa szerelem. Honnan tudhatta volna, hogy azon az éjszakán ő a tenger? Vagy inkább kellék ahhoz, hogy a lány birtokba vegye a birtokolhatatlant, az évezredek óta uralkodó hatalmas és fenséges vizet. Arról sem lehetett fogalma, micsoda élmény, valószínűtlen és soha nem feledhető, egy Budapesten felnövő, vízimádó egyetemistának a végtelenség, a zúgás, a morajlás, a hullámok szertelen ugrabugrája… Ráadásul földhözragadt öröm is kísérte a lány eufóriáját, hiszen saját erejéből, a nyelvtudásának köszönhetően üdvözölhette a Fekete-tengert – még nem az Adriát vagy az égszínkék Karibit, azokhoz a randevúkhoz sok évnek kellett elcsorognia –, mert jóindulatú tanárok javaslatára már elsőévesen elvégzett az egyetemi tanulmányai mellett egy idegenvezetői tanfolyamot, ezért táborozhatott már hat napja egy örmény csoporttal Szocsiban, majd másnap indulás, irány Budapest!

– Nem is láttam a vizet, csak éreztem. A sós illatát, a bölcs és fenséges beszédét, amelybe bele-beleszólt a nagyikám mély hangja is: – Látom én, hogy bezsongtál a tengertől, mégis azt mondom kis unokám, őrült vagy, hogy épp az orosz szakot tudtad kiválasztani a magyar mellé! Megtanulhattál volna tisztességesen németül, de nem tetted, pedig a családod fele színtiszta osztrák, a gyönyörű dédikéd, akit sajnos nem ismerhettél, Bécsben született. Mit akarsz te a szláv nyelvekkel, amikor egy árva szláv sincs a felmenőink között? Amikor a családnak egyetlen órája sem maradt, mert mind ellopták az oroszok? Miattuk, meg a borzalmas háború miatt spriccelt szét a zűrzavaros arisztokrata famíliánk Amerikába, Münchenbe, Svájcba – főleg a kitelepítés elől –, a maradóknak pedig minden vagyonát elvette az állam… Na jó, akadt az őseink között szerb is, de ez még nem indokolja, hogy úgy ragadjanak rád a szláv nyelvek, mint a kosz, és azt hirdesd, hogy az orosz gyönyörű a szláv nyelvek között. Nekem nem teszik. Én azt szeretném, ha a Grabenen sétafikálnál, és megkeresnéd Bécsben a vezetéknevemet viselő palotát, ehelyett orosz gruppékat kísérgetsz itthon, vagy Moszkvába, Leningrádba és Tbiliszibe utazol magyar csoportokkal, pedig Sztálin is Grúziában született, és úgy teszel, mintha nem is vágynál nyugati kultúrákra. Védekezel. Rendben van, miattad olvastam sok Tolsztojt, Dosztojevszkijt és Gorkijt – elismerem, fantasztikus az irodalmuk –, azt is tudom, nem vagy kádergyerek, tehát nemigen van lehetőséged Svájcba, Münchenbe vagy Salzburgba utazni. Szegénykém! És a tengermániádat honnan szedted? Én úszni sem tudok…

– Én nagyon tudok! Imádlak Mamókám, de ne emlegesd nekem Sztálint! Meghalt az az őrült, amikor világra jöttem, Hitler viszont a te szeretett Ausztriádban született – mondtam ki hangosan a gondolataimat, mire a szépséges örmény fiú döbbenten bámult rám. – Sto sztaboj, maja daragaja? – dadogta. – Zgyesz more, nocs, zvjözdi, maja ljubov, nye Gitler…! (Mi van veled, drágám? Itt a tenger, az éjszaka, a csillagok, az én szerelmem, nem Hitler…!

A nevetés parttalan volt, hosszú percekig tartó, abbahagyhatatlan. Idétlen és boldogságos könnyekkel végződő. Ma is tudom, nem volt szép tőlem. De miért nem érezte meg az örmény fiú, hogy nem kell nekem? Túl szabályos, túl magas és jóképű, túl nagy dumás, és olyan szörnyen tökéletes, mint a szocreál szobrok…! Biztosan ahhoz szokott, hogy minden nőt megkap. Hát most nő helyett leckét kapott szegény. Hiszen azon a valószínűtlenül csillagfényes, meleg éjszakán csak a tenger és a hatalmas víz ikertestvére, a szabadság vonzott engem. Mert hát micsoda boldogság, hogy alszik az örmény csoport, senki sem tesz fel hülye vagy okos kérdéseket, és én itt lehetek! Pedig kisgyerekkorom óta mindenki nevetett rajtam, amikor a tengert emlegettem, amikor a földgömbön bejelöltem, milyen sorrendben akarom megismerni az óceánokat, mert senki sem hitt abban a nagy családból, hogy egy „rossz káder” gyerek eljuthat az Óperenciás-tengeren is túlra. Nem gondolták, hogy egyszer vége lesz…! Anyukám sajnált, a nagyikám terelgetett a régi dicsőség felé, apukám úgy vélte, csak háború árán mennek majd ki Magyarországról az oroszok.

– Ó, te szegény, daliás örmény fiú, azt gondoltad, lesz egy szép szerelmes estéd a szőke, zöld szemű idegenvezetőddel, bár én ma sem értem, miért nem választottál valakit az érted epekedő, gyönyörű, fekete szemű honfitársnőid közül – ők szerelem híján titokban nyeldesték az Ararat konyakjukat a tengerparti szálloda szobáiban –, és miért épp rám vágytál. Pedig vágytál nagyon azon a varázslatos éjszakán, hiszen tizenkét kézzel öleltél, simogattál, nem tudva, hogy magamban a tengerrel beszélgetek, a mamókámmal vitatkozom, és tervezgetek. Búvárkodást, hajózást, szörfözést, mindent, amit be lehet majd habzsolni, ha a következő csoportommal leszek majd ugyanitt. Mert most már minden megtörténhet, hiszen megvalósult az álmom: a randevúm a nagy sós vízzel! Közben te meztelenül akartál fürödni, szeretted volna meglátogatni a tiédnél kisebb szállodai szobámat, és amikor torkom szakadtából elkiáltottam magam, nyet, nagyon szomorú lettél. Amúgy sem szeretted az orosz nyelvet, ami kötelező volt számodra, tovább sem tanulhattál volna, ha csak örményül beszélsz, de hogy egy lány azt ordítsa világgá, hogy nem…? No, ez sok volt. Pedig nem akartalak bántani! Csak belezavartál a tenger iránti szerelmembe!

Mit tehet két fiatal, ha feleslegesek a díszletek a szerelemhez, mert az egyik nem vágyik rá? Beszélgetnek. Okosan, hosszan, őszintén. Múltról, jövőről. Átélik az örmény nép törökök okozta szenvedéseit, sorra veszik a legvidámabb magyar barakk hazugságait, dühöngnek, sírnak, tervezgetnek és persze jósolnak. Az örmény fiú szerint a lány soha nem fog férjhez menni, mert túl öntörvényű, és anyaság helyett a világcsavargást fogja választani, a lány szerint a fiú feleségül vesz majd egy szép örmény lányt, sok gyerekük lesz, és valószínűleg politikával foglalkozik majd.

Hogy váltak be a jóslatok?

A lány valóban bejárta világot a hivatása jóvoltából, de általában a férje és a három gyereke társaságában kalandozott, a fiú meggazdagodott Svédországban, nem érdekelte a politika, csak az üzlet, későn nősült, szőke svéd lányt vett el, nem született gyermekük.

Mindezt tudta a múltat, jelent és jövőt ismerő fenséges tenger, de hiába morogta-morajlotta el a maga nyelvén a jövőt, a fiatalok nem értették. Ezért nyaldosta a talpukat még a diadalmas napfelkeltekor is – kitartó együttérzéssel.

(A lánynak csak sok év után jutott eszébe, hogy a fiú neve Surik volt.)

STRANDFILOZÓFIÁK – NEGYVEN FOKBAN

– Én jó Maca leszek, ha megnövök – jelenti ki az ötéves Luca, amíg a víz felé ballagunk a siófoki strandon, mire lenyelem a rágógumimat, és majdnem megfulladok. Kicsi, csupa fodor fürdőruhában – derékig érő, tejföl-szőke haja a feje búbjára tekerve – riszálgat mellettem a vékonyka unokám, akinek esze ágában sincs tetszeni, inkább szokásához híven számára izgalmas szavakat akar velem megfejteni, és most kíváncsian lesi a köhögőrohamokkal színesített felháborodásomat, amit a „Macasága” váltott ki. Azt már a parton tudom meg, hogy egy Levente nevű gyerek felnőtt bátyjától kapta az ordenáré bókot a játszótéren, aki észrevette, az öccsének tetszik Luca.

– Hiába mondja Levi, hogy szerelmes belém, mert az nem szerelem, hogy húzogatja a copfomat és elém tolakszik a csúszdán – magyarázza Luca koravén komolysággal, majd gondterhelten kérdezi, be kell-e zárnunk Macát a piszkos szavak dobozába – régóta létrehoztunk egy virtuális dobozt, amelybe sok csúnya szót és káromkodást zártunk már, hogy ne tudjanak előbújni. Én pedig hasonló komolysággal jelentem ki, hogy Macát nem nekünk kell elzárni, hanem a fiúknak, apukáknak és nagypapáknak, mert ha ismeretlen lányokat, nőket, néniket neveznek így, az nem kedves. Azt jelenti, nem tisztelnek minket, pedig mindenkinek jár tisztelet.

– Mi nem vagyunk Macák, tiszteljük egymást – kiáltja Luca, majd berohan a vízbe, élvezi, mint egy kiskutya. A bójáig gyalogolunk, úszunk, és vízi kunsztokkal lepjük meg egymást, s ő olyan jól érzi magát, hogy nem veszi észre, a gondolataim másutt járnak. Hiszen a csajjal, a csajszival már kiegyeztünk, de miért engedi meg magának sok férfi 2021-ben is, hogy Macának, libának, tyúknak, kurvának, öreglánynak titulálja a világ nőnemű felét? Miért nem felel meg a lány, a nő, a hölgy, a kisasszony, a néni? Eszembe jut Értavy Baráth József, az USA-ban élt, bölcs és kiváló magyar pszichológus, aki Louisville Kentuckyban, az Optimist International közgyűlésén nyilatkozta nekem nagyon őszintén, hogy fiatal korában hímsoviniszta disznó volt (így mondta), és elég későn tanulta meg őszintén tisztelni a nőket. Pedig azok a tanult és tanulatlan férfiak, akik nem egyenrangú társnak, hanem használati tárgynak tekintik a nőket, nemigen találnak boldogságra, hiszen a társ egy életre szól(hat), az eszközök pedig kopnak, egy idő után eldobják valamennyit, és az életük másból sem áll, mint nyugtalan újrakeresésből.

Itt tartok gondolataimban, amikor eldobom a labdát, csakhogy nem Lucát találom el, hanem egy békésen úszkáló, kopaszodó urat. Amikor elnézést kérek, ő teátrálisan meghajol: – Ha már két szép szőke hölgy megtámadott a vízben, engedjék meg, hogy meghívjam önöket egy fagylaltra a parton, mire az unokám azonnal igent kiált. Nehéz kedvesen elhárítani a meghívást, mert Luca nyávog, és nem akarja megérteni, hogy a nagypapája már vár minket az étterem előtt, hogy ebédeljünk.

– Mammi, a bácsi hölgynek szólított minket, nem Macának – mondja töprengve hazafelé, a kocsiban, és én hosszan magyarázom, udvarias idegenekkel sem megyünk el rögtön fagyizni. – A bácsi kedves volt, tetszettél neki – vihorászik Luca, mire belebonyolódom a válaszomba, miszerint én már elég öreg vagyok, épp, mint egy aranyos riportalanyom, aki negyvenkilós-forma, mint magam, tehát sokszor összekeverik a strandon a fiatalokkal. Csakhogy hátul líceum, elöl múzeum… – Ez nem igaz – szól közbe a férjem kedvesen, de Lucát már csak az érdekli, mit jelent a furcsa, új szó, a líceum.

Másnap reggel a nagylányomtól megtudom, hogy az ötévesünk a jövő héten is velünk szeretne strandolni, de meg fog kérni, többé ne nevezzem magam múzeumnak, és a beszélgetéseink hatására nagyon büszke, hogy lánynak született. Ám az is a balatoni hétvége hatása, hogy a jövőben nem akar potyagombócot elfogadni a közeli fagyizó új tulajdonosától – a fiú egyelőre idegen, de nem cukrosbácsi, mondja a lányom nevetve –, és többször elmondta a szüleinek, ne írassák lánylíceumba, ha hatéves lesz.

Szerencsére a telefon még nem hangosítja ki a gondolatainkat, tehát a gyerekem nem hallja, hogy a belső hangom jajong, mert manapság nagyon nehéz érzékeny, kedves és szabad embert nevelni a kislányokból, de azt örömmel veszi észre, hogy sokat nevetek. Hiszen könnyebb elviselni a mai, kemény világot, ha sok szeretetet adsz és kapsz.

ÉVA DOBOZA

Egy fiatal házaspár a verőcei kertjében látja vendégül a barátait. Váratlanul egy kisrepülőgép tűnik fel a horizonton, majd látványos díszköröket ír le a házuk felett. Anyukám a pilóta, jelenti ki nem titkolt büszkeséggel a háziasszony a társaság ovációja közepette.

Ha forgatókönyvet kellene írnom a repkedő édesanya, Éva életéről, biztosan egy szépséges légi jelenettel kezdeném a filmet, de utána rögtön elvinném a nézőket egy bírósági tárgyalóterem szürke díszletei közé, hogy a válópere közben pillanthassák meg a szőke, mosolygós, nőies főszereplőt, akit a külseje alapján inkább gondolhatnánk divattervezőnek, mint férfiasnak tartott sportok művelőjének. Mert bizony Éva nemcsak repülőgépet vezet, de motorcsónakot, vitorlás hajót, autót, meg nagymotort is. És bármilyen furcsa, a különlegessége nem a sportokban ölt testet, hanem abban, hogy a válása után nem rettegett a magánytól, inkább felszabadult.

– Ötvenegy voltam, amikor harmincegy évi házasság után elváltunk. Nem akarom részletezni, legyen elég annyi, hogy a férjem rendes ember, én is rendes nő vagyok, gonosz harmadik sem lépett színre, a barátaink „bezzeg párnak” tartottak minket, de nem tudtunk már egy irányba haladni tovább – magyarázza a pici, szentendrei lakásában, amelyet a válása után vett magának, majd boldog mosoly ragyogja be az arcát, amikor szóba hozzá a lányát.

– Ő a válásunk után két évvel ment férjhez, és az esküvőjén bizonyosodtunk meg végleg arról, bölcsen döntöttünk. Ugyanis a családias szertartásra nemcsak a férjem érkezett az új párjával, hanem én is, és bizony ritka csoda, ha elvált szülők békességben, szeretetben, együtt adják férjhez a lányukat. Boldog voltam! A gyerekünk közgazdász lett, harmincévesen osztályvezető egy nemzetközi cégnél, mellette áll egy szerető férj, büszke lehetek rá. Azaz életem első ötven esztendejében hagyományos háziasszonyként és édesanyaként megtettem a magamét.

Éva edzésben volt válás-ügyben. Hiszen az is válás – vagy fájdalmas műtét? –, ha valaki egyetlen munkahelyen tölt el az életéből harminc évet, majd váratlanul utcára kerül. Pedig szorgalmas volt, végigjárta a grádicsokat, óriási tapasztalatra tett szert, a 2010-es években már a vezérigazgató közelében tevékenykedett, csakhogy jött egy új vezér az új embereivel. A régieknek lapát…

– Választhattam volna azt is, hogy visszaminősítenek, de eljöttem. Negyvennyolc éves voltam, szorongtam, féltem, aztán a semmibe ugrottam. És milyen jól tettem! – mondja mosolyogva. – Egy évig intenzíven tanultam, azóta pénzügyi tanácsadó vagyok, ma már több száz ügyféllel. Hatalmas életformaváltás volt, hiszen évtizedeken át mások irányítottak, most magam osztom be az időmet, és tőlem függ, mennyit dolgozom. Lám, ötven körül is képes erre egy nő! Mire a lányom férjhez ment, már belejöttem az új munkakörömbe, tehát jogosan éreztem úgy, szabad vagyok, kezdődhet az új életem!

Valószínűleg szerencse vagy a sors kegye, hogy ehhez az új élethez társul szegődött egy Évához illő férfi, akihez korábban csak laza munkakapcsolat fűzte, ám ő gyakran és kitartóan kereste az asszonyt, amikor megtudta, hogy egyedül maradt. Ma már kétlaki életet élnek: részben itt laknak, Éva szentendrei otthonában, részben a párja telkén, közel a Dunához. Mindketten a sportok szerelmesei, közös otthont is terveznek, de Éva tartja magát a válása utáni elhatározásához: nem vágyik újból nagy házra, nem akar vagyont gyűjteni, de szeretne mindent kipróbálni, amihez kedve van, vagy elnyomott vágya volt korábban. Ezért írta össze precízen, mit szeretne megvalósítani az álmaiból. A listát egy dobozba helyezte, amely most is feltűnő helyen virít a nappaliban, hogy ne feledkezzen el semmiről.

Az előző életében is kedvelte a repülést, de amikor az öccse befizette egy kisgépes sétarepülésre a Balatonnál, virágba borult a szerelem. Amint lehetett, beiratkozott egy Dunakeszin működő repülős iskolába, hogy magánpilóta lehessen. – Szigorú egészségügyi vizsgálat, komoly elméleti képzés, aerodinamika, műszertan, motortan, meteorológia, légi jog, rádiózás, navigáció, nem sorolom. A gyakorlati képzés sem könnyű, bár az oktatóm azt mondta, van érzékem a repüléshez. Szorgalmas voltam, már csak egy vizsgám van hátra ahhoz, hogy önállóan repülhessek. És persze kész a tervem: földön, vízen és a levegőben fogom megmutatni sokaknak a gyönyörű Budapestünket és a környékét. Képzeld csak el, motorral bejárni a Dunakanyar legszebb tájait, aztán motorcsónakkal eljutni Dunakesziig, ott kisrepülőre ülni, majd megcsodálni a fővárost felülről, végül leruccanni a Balatonhoz, és egy jót vitorlázni! Ugye, remek terv?

Amikor csöndesen megjegyzem, nemigen jellemző a nőkre a motorozás, a motorcsónak-vezetés vagy a vitorlázás, Éva nevet. Hiszen ő már gyerekkorában megtanult motorozni az édesanyjától, aki vagány nő volt, és gyakran pattant fel a férje motorjára, amiért meg is szólták a faluban. Érettségi után egy használt autóval akarták őt meglepni a dolgos szülei, csakhogy kevés volt a pénz, motor lett belőle. Így lett Éva motoros lány, ám a volt férje féltette, tehát röpke harmincegy évig mellőzte ezt a vagány közlekedési eszközt. Vitorlázni pedig az új párja jóvoltából tanult.

– Amikor ő beiratkozott egy vitorlástanfolyamra, hogy beteljesítse a régi álmát, mentem vele. Miért üldögéltem volna otthon, amíg a párom Zamárdiban tanul? Felelősségteljes, nehéz feladat egy vitorlás hajó irányítása, remek, hogy mindketten értünk hozzá. A motorcsónak-vezetést pedig a vitorlázással párhuzamosan sajátítottam el. Ennek gyakorlati haszna is volt, hiszen a Verőcén élő lányomhoz gyorsan eljutok Szentendréről a csónakommal, autóval sokáig tartana. Egyik örömtevékenység kapcsolódott a másikhoz, kitágult a világ! A válásom óta csatlakoztam egy női klubhoz is, ahol csodálatos emberekkel ismerkedtem meg, tartottam osztályfőnöki órát általános iskolásoknak a vágyak megvalósításáról, akik visszavárnak, motorcsónakáztattam a lányom kollégáit egy Duna-parton tartott csapatépítő tréningen, és már nem tudom, hány ismerőst vitorláztattam a párommal a Balatonon. Tudod, mi az új célom? Élményt ajándékozni!

Azt már csak mellékesen említi, hogy egy barátnője hatására, aki már gyakorlott pilóta, újabb iskolába iratkozott be. Repülőgép-műszertechnikát tanul. Aki járt pilótafülkében, és látta az ott villogó, ezernyi műszert, talán el tudja képzelni, milyen nehéz lehet. De Éva szorgalmas és lelkes, hiszen az új tudás birtokában maga fogja javítani a saját kisrepülőgépét, amivel sok pénzt takaríthat meg.

– Általában azt gondolják, csak milliárdosoknak lehet kisgépük, de ez tévedés. Szorgalmas sportemberek is hozzájuthatnak. Tudod, hogy szép számmal közlekednek olyan autók Budapesten, amelyek árából már lehet vásárolni egy használt repülőt? Dolgoznom, hajtanom kell érte, sebaj!

Az órájára néz, rövidesen találkoznia kell egy ügyfelével, gyors smink, kétperces frizura, már indulunk is. – Rengeteg emberrel hoz össze a jó sorsom a munkám során – mondja már a ház előtt. – Látom, tapasztalom, hogy nagyon sok, tehetséges nő áldozza fel magát a hétköznapok oltárán. Én szívesen voltam háziasszony is, de kevesebb lennék, ha nem kapok lehetőséget egy másik életre. Nem azt akarom én, mindenki legyen pilóta, de azt igen, hogy a nők merjenek tervezni életük második korszakában is. Rajzoljanak, fessenek, varrjanak, készítsenek szobrokat, írjanak, táncoljanak, építsenek közösségeket, tanuljanak japánul vagy röpködjenek, mint én! Mindegy. Csak az fontos, hogy ne adják fel az álmaikat.

BUGYUTÁCSKA NAGYMAMÁCSKA

Éjfél körül hagytam abba az írást a férjem sokadik sürgetésére. Örültem, mert nyersen elkészült a szöveg, nevettem, mert megtartotta az ezredik előadását, miszerint ő egy éjszaka dolgozó bagolyfeleség áldozata, mert a hatásomra maga is átállt az éjszakára. Másnap reggel elég jókedvűen indult dolgozni az áldozatom, én pedig fél nyolctól folytattam a munkát. Hosszasan tisztogattam a szöveget, hogy minden stimmeljen, reggelizni is elfelejtettem, közben folyamatosan csörgött a telefonom, riportalanyok, ismerősök meg a gyerekeim hívtak jó és rossz hírekkel, ám ideges csak akkor lettem, amikor megtudtam, az egyik unokám belázasodott. Mégis elkészültem időre, de amikor boldogan ráklikkeltem a küldés gombra, majd nyugodt délutánra számítva bekapcsoltam a rádiót, ismét csörrent a mobilom. A következő cikkem főszereplője telefonált kétségbeesve, hogy a munkája miatt el kell halasztani a találkozónkat, e-mail is érkezett egy olasz könyvkiadótól, mert a Covid miatt minden tervünk csúszik… De nem volt időm szomorkodásra, mert a „háttérrádióban” szónokló magabiztos bariton a következő mondatot lökte az éterbe: „Még a nagymamákat is meg lehet tanítani, hogy interneten hallgassanak rádiót!”

Puff neki! Kinézed belőlünk, bugyutácska nagymamácskákból az internetes rádióhasználatot? – kérdeztem az interneten szóló rádiótól fennhangon. Még a nagymamákat is meg lehet tanítani…, ízlelgettem tovább a szófordulatot, majd lefordítottam magyarra. A nagymamaféle élőlények nők, ami eleve azonos a csökevényes agyi kapacitással. Ráadásul öregedőben levő mamókák is, akiket az unokák pelenkáin, popsikrémein, mondókáin és lekváros süteményein kívül semmi sem érdekel. Nehéz dolguk lesz az okos férfiaknak, akik tanítani akarják őket… És ez a pökhendi legény miért nem a nagypapák taníthatóságával példálózott?

Közben odakinn beborult az ég, szemerkélt az eső, fénytelen lett a kicsi dolgozószobám, ami kifújta belőlem az iróniát, és sötétre festette a hangulatomat. Ezért jutott eszembe egy fájó emlékem, amelyet elástam jó mélyre, hogy ne bántson. Most mégis felrémlett az a gyomorszorító érzés, amit egy jóakaróm váltott ki belőlem a harmadik gyerekem születése után. Ő lelkesen elpletykálta, hogy az egyik férfi tanárunk az egyetemről sajnálkozva legyintett a nevem hallatán. „Felesleges bevonni a projektbe, a pelenkák árnyékában már nem fog úgy teljesíteni, mint régen.” Hogy van ez? Ha gyerekünk születik, bugyutácska anyukácskák leszünk, mert a baba ritkítja az agysejtjeinket, ha nagymamává válunk, akkor fel is szívódnak e sejtecskék, és csak bölcs férfioktatók segítségével tudunk interneten rádiót hallgatni, ad absurdum felfogni az ott elhangzottakat?

Vajon mikor kezdődik a leépülésünk? Amikor megszületik az első unokánk? Magam ötven körül lettem nagymama, de vannak közöttünk olyanok is, akik jóval korábban élhetik át e csodát. S most ugorjunk egy nagyot térben és időben, hogy ideboszorkányozzam a gyönyörű Elizabeth Taylort, aki alig múlt negyven(!), amikor először nagyi lett. Ekkor kellett volna befejeznie az intellektuális életét? Össze sem lehet számolni, hány díjat kapott (és férjet fogyasztott) negyven felett! És miként illesszem a bariton szemléletéhez a rengeteg ismerősömet, akik nagymamaként tanítanak, színházat vezetnek, kutatnak, előadásokat tartanak, írnak, festenek, nyelvet tanulnak, új szakmában próbálják ki magukat, vagy a női emancipáció lelkes harcosai, miközben rajongva szeretik az unokáikat.

Eszembe jutott egy kiváló szakpszichológus is, aki nagymamaként tanult azon az egyetemen – vizsgázott és szakdolgozatot írt –, ahol korábban tanított, hogy igazságügyi klinikai szakértő legyen. És Mészáros Márta. Aki élete egyik legcsodálatosabb filmjét, az Aurora borealis: Északi fény címűt már felnőtt unokák nagymamájaként készítette el. És a világhírűvé vált Karikó Katalin, aki szintén a nagyik csapatában játszik.

Ha megkapja a Nobel-díjat, biztosan felkutatom a vonzó baritont, és megkérem egy udvarias levélben, keresse fel a legrangosabb tudományos díj birtokosát, hogy megtanítsa őt az internetes rádió használatára. A kérdés csak az, hogy majd meg tudom-e írni a levelet, hiszen a nagymamáknak a latin betűket sem kell ismerniük.

SE SZABADSÁG, SE BOLDOGSÁG, CSAK A VÍRUS?

Az élet nem elég, mondta a pillangó, kell egy kis napfény, szabadság és egy kis virág. Ha Andersen, a világhírű mesemondó, e gyönyörű mondat szülőatyja feltámadna, gondterhelten nézne körül. Se napfény, se szabadság, se virág, mindent elvett tőletek a vírus? Mi pedig csak azt felelhetnénk, hogy igaz, de ez az egyetlen életünk, itt próbálunk boldogságra találni.

– Piros arccal, csillogó szemmel, kivont fakarddal rontott az előszobába az ötéves Gergő, amikor megérkeztem, hogy az elkövetkezendő négy órában vigyázzak rá – meséli Márta, aki a tanári munkája mellett gyakorló nagymama is. – „Menekülj a nagyszobába, »namama«, hogy legyőzhessem a vírust!”, kiabálta Gergő, mire hirtelenjében elfeledkeztem a fáradtságomról, a feszültségemről, lekaptam az arcomról a maszkot, nekidőltem a falnak, és olyan nevetés jött rám, hogy a könnyem is kicsordult. „Őrült világban élünk, ugye, anya? Az unokád nem a hétfejű sárkányt akarja lekardozni, hanem a vírust”, mondta a lányom mosolyogva, majd elrohant. Én pedig egész délután a vírussal harcoltam Gergő társaságában. Először a lakásból űztük ki, utána az óvodából, aztán Magyarországról, végül nagyon boldogok voltunk, mert űrhajón elszállítottuk egy másik bolygóra, ahol a király képes volt arra, hogy egészséget hozó vírusfiúvá változtassa.

Úgy tűnik, hogy az emberi természet nem sokat változott röpke háromszáz esztendő alatt, hiszen az ezerhétszázas években élt Jean-Jacques Rousseau író-filozófus megállapítása ma is megállja a helyét. „Saját tapasztalatomból tanultam meg, hogy az igazi boldogság forrása önmagunkban rejlik, s hogy az emberek nem tehetik igazán boldogtalanná azt, aki boldog akar lenni.” Csakhogy a boldogságra orientáltaknak is szükségük van néhány feltételre ahhoz, hogy a jóllétüket megőrizzék. Fontos a szabadság, azaz mi dönthessünk arról, hogyan akarunk boldogulni, az örömteli munka, a szerelem, a barátok meg az, hogy ismerjük és befolyásolni tudjuk a minket körülvevő világot.

E vonatkozásban sem kényeztetett el minket a 2020-as esztendő. Korlátozott a szabad mozgásunk, hordjuk a rémes, de hasznos maszkot, rengetegen végzik a munkájukat home office-ban – gyakran csökkenti a munka örömét, mert hiányzik a közösség –, nem beszélve azokról, akik annyit dolgoznak, mint korábban tán soha, vagy elveszítették a munkájukat, és létbizonytalanságban élnek. A pároknak és házaspároknak komoly próbatétel az összezártság, a barátainkkal nehezebben találkozhatunk, s hogy mennyire befolyásolhatja egyetlen ember a világot? Rövidke közvélemény-kutatásom során rosszkedvű válaszokat kaptam. „Semmibe sincs beleszólásunk”, „Csak történnek velünk a dolgok”, „A gazdagok és hatalmasok döntenek rólunk és mindenről”, „Hogy szólhatnánk bele bármibe is teljes kiszolgáltatottságban?”, „Büntetést kapott az emberiség, mit tehetnék én ellene?”, „Fáradtság, félelem, rosszkedv, ezzel a három társsal élek mostanában”. Csak Fanni, a negyven felé járó ingatlanközvetítő mosolygott a kérdésem hallatán, mert ő a vírus uralma alatt jött rá, merre bolyong a boldogság.

Ő egy új szerelem bűvöletében már márciusban eldöntötte, gondoskodni fog az anyjáról, bár nem érdemli meg. A kedvese beszélte rá, hogy felnőtt nőként tegye félre a sérelmeit, látogassa meg, és időnként vásároljon be a hatvanöt éves édesanyjának.

– A sminkesként dolgozó anyám kedves, hebrencs, nagyon szép nő volt, vagy inkább egy korán anyaszerepbe kerülő, meggondolatlan gyerek. Én a komoly apám lányaként állandóan vívtam vele, ami nemigen érdekelte, mert lubickolt a húgom szeretetében, aki később Svájcba ment férjhez. Aztán négy évvel ezelőtt, amikor anya a konyhában odacsicseregte, hogy bunkó az új pasim, amit az érintett természetesen meghallott, úgy éreztem, elég volt. Annyi fiúmat szólta le, annyi vágyamra nem figyelt, annyi sikeremnél nem volt jelen, még a diplomaosztómról is elkésett, hogy nincs szükségem rá. Akkor épp elhagyta apát – születésem óta háromszor költöztek szét, aztán újból össze –, és én közöltem vele, többé nem lát. Legyintett, nem hitte. Most mégis megkerestem! Hatalmas élelmiszerpakkal érkeztünk a kedvesemmel, zavarban voltam. Ő gond nélkül átvette a kaját, örült, én pedig ámulva láttam, még mindig nagyon szép. Hasonlítasz rá, mondta a szerelmem…

Milyen lett anya és lánya kapcsolata március óta? Baráti. Jó példa erre egy őszi délután, amikor Fanni egyedül érkezett az élelmiszercsomaggal, és meglepődött, mert az anyja arra kérte, fesse be a haját, majd felajánlotta, ő is próbálja ki a vörösesszőke színt. Az eredmény? A fürtjeik inkább hasonlítottak az amerikai elnök répaszín hajára, mint finom vörösesszőkére. Pukkadoztak a nevetéstől.

– Ekkor jöttem rá, jól érzem magam vele, remek a humora, szeret élni. Bolondos, önző, szabálytalan, de az anyám! És azért bolyongott tőlem távol a boldogság sokáig, mert meg akartam változtatni. Nem lehet! Ma már nem csodálkozom, hogy ismét össze akar költözni apuval, aki ma is szereti, nem áll ellent. Talán elég öregek ahhoz, hogy együtt maradjanak. És én nagyon boldog vagyok, hogy a járvány hatására félretettem a sértettségemet.

Bármilyen furcsa, a jelen sokakból csiholt olyan reakciókat, amelyekkel még önmagukat is meglepték. Számosan ásták elő a beteljesületlen vágyaikat, és nekiálltak a megvalósításuknak, mások újratervezték az életüket. Utóbbiak közé tartozik két idős barátnő. A hölgyek már tavasszal rájöttek, a karanténjuk ajtaját túl szorosra zárták a gyerekeik az élelmiszercsomagjaikkal, hiszen be sem mentek a lakásaikba, az unokáikat sem láthatták, tehát együtt eldöntötték, nem alkalmasak a magányra, összeköltöznek. Azóta egy fedél alatt élnek, együtt főzőcskéznek, vásárolnak a kevéske nyugdíjukból, rengeteget beszélgetnek, sokat nevetnek. Azt persze nem gondolták, hogy különös döntésük sokakat késztet hasonló lépésre. Hozzám is eljutott a híre, hogy egyedülálló testvérek, barátnők bútoroztak össze a járvány idejére, és boldogabbak, mint egyedül. Azokat is érdemes felemlegetnünk, akik a maguk kedvére vagy mások hasznára kezdtek új tevékenységekbe. Egy gyesen levő anyuka eleinte csak a kisfiának, később a barátok gyerekeinek, ma már a környékbeli óvodáknak is készít bábokat a varrónő édesanyjától örökölt anyagokból, egy kortársa az idős szomszédasszonyától tanult meg varrni, s olyan ruhák kerülnek ki a keze alól, hogy semmit nem tud megtartani, mert minden új „művét” elkunyerálják az ismerősei. Egy nyugdíjas mérnök előkotorta a lomtárból egyetemista kora gitárját, letisztogatta, kiglancolta, egy hangszerjavítóhoz is elvitte, s azóta tanul, zenél, komponál és erősítőket készít. „Nem lesz már belőlem Cohen, Presser vagy Bródy, csak boldog ember”, mondta a feleségének. És észrevették, hogy tán soha nem tevékenykedett ennyi autodidakta kertész és mezőgazdász a hazai balkonokon meg kertekben, mint ma? Valószínűleg meglepődnénk az autodidakta szakácsok és cukrászok számán is. Az online tánc- és jógaórák közönsége sem volt korábban ilyen népes. Arról a szerelmespárról már ne is beszéljek, amelynek a fiú tagja Münchenben, a lány Budapesten él, s ők versrészletekkel leveleznek! A hangulatukhoz illő idézeteket küldenek egymásnak németül és magyarul. A fiú már elég jártas Ady szerelmi költészetében, a lány Heine-ismerete is bővült. Lám, határtalan az ötletességünk, ha egy kicsit „befelé élünk”!