Csáth Géza

Mesék, amelyek
rosszul végződnek

Összegyűjtött novellák
– szemelvények –

A szöveget gondozta és a jegyzeteket írta
MOLNÁR ESZTER EDINA
és SZAJBÉLY MIHÁLY

A Pannon Egyetem Könyvtár és Tudásközpont Muzeális Különgyűjteményében őrzött novellatöredékeket gondozta
ARANY ZSUZSANNA

Harmadik, javított és bővített kiadás

Jegyzetek, utószó © Molnár Eszter Edina,
Szajbély Mihály, 2023

A varázsló kertje
[1908]

Tor

A téli éjszakának vége volt… és messze, a fekete háztömegeken túl: ott, ahol a mező homályos vonalban végződik – egy szürke csík jelent meg az ég alján. Fönn még a csillagok pislogtak. És lenn a házak között, a mély, árnyéktalan sötétségben, ahol az alvó emberek lélegzése hallatszott, még semmit se tudtak arról a szürke csíkról.

Maris megfordult az ágyában, kinyitotta a szemeit, és kinézett az ablakon. Azután gondolkodás nélkül hamar kiugrott az ágyából, és végigment a konyha hideg tégláin. Még a lábait se fázította. Meggyújtott egy kénes gyufát, s a haját a képéből elsimítva várta, míg fölgyullad a láng. Mikor ez megtörtént, meggyújtotta a konyhalámpást, és munkához fogott. Öltözködnie nemigen kellett, mert ruhástól aludt, csak éppen a réklijét vetette le. Végigfésülte a haját, nagy gyorsan összefonta, és feltűzte két hajtűvel. (Kicsiny, szőke haja volt, mint a kóc, nem kellett sokáig bajlódni.) Megvizezte és megdörzsölte piros, tizenöt éves leányarcát, megszappanozta erős, vörös, de finom szőke pelyhekkel borított kezeit. Mindezt gyorsan, lélektelenül csinálta, mint valami gép. Végre előkereste a papucsait, összerakta az ágyat, és kiment a konyhából.

Künn gyenge dér esett, s az udvar kövei sikamlósak voltak. A lány majd elvágódott.

– Haj-né! – sikoltott a fogai között.

Az udvar végén röfögött és turkált a koca, amelynek ma leendett a tora.

Odament hozzá Maris, és megsimogatta:

– No, te is fölkeltél már, kocám, abbahagytad az alvást, ne neked, szegény kocám, levágunk máma, elgyön az az ember a nagy késsel, sutt, le a nyakadat, szegény árva.

A koca röfögve dörgölődzött a lányhoz, aki csakhamar a mosópincébe sietett, tüzet gyújtott a kondér alá.

A januári kemény hideg itt se volt enyhébb, sőt, mintha a fagy befészkelte volna magát a falakba és a padlóba. Marisnak gyengén öltözött, erős, gyönyörű teste mégse didergett. Letérdelt a hideg kőre, fújta a tüzet, és rakta rá a szalmát, a fát, míg csak a tűzhelyen cikázva nem dübörgött a láng. Azután a szakácsnét keltette föl, elkészítette az élesre fent késeket, és visszasietett a tűzhöz. A koca beröfögött a mosókonyha ajtaján, Maris felelt neki:

– Bizony akárhogy beszélsz, leölnek téged márna. Jön a hentes a nagy késsel, beüti a torkodba, sírhatsz, sírhatsz!…

Mialatt a tüzet rakta, szürke lett az udvar, s az égen csak néhány csillagot lehetett látni. Az udvarra bejött egy ember. A hentes volt. Ragyás arcú, szép bajszú, izmos parasztember, amilyenről nem lehet tudni, hogy huszonöt vagy negyvenéves-e.

Bement a konyhába.

– Jó reggelt!

– Adjon az isten!

Szótlanul szétrakta a késeit, levetette a kabátját, fölgyűrte az inge ujjait, és kötényt kötött. Mindezt lassan, módosan tette, és míg tette, le nem vette a szemét a lányról. Azután megnézte a tüzet, belemártotta az ujját a melegedő vízbe.

– Jól van, nagylány! – mondotta, és ráütött Maris vállára. Maris nem fordult hátra, csak dacosan, kényesen megrázta a fejét, és rakta a szalmát tovább.

Egy óra múlva fönn volt a ház. Az udvaron a gyerekek, az ifiurak és a kisasszony.

A kocát hamarosan előterelték. A hentes meg csak odament, lefogta a fejét, a lábai közé szorította, egykettő, szépen végzett vele. Maris eltakarta kötényével az arcát. A gyerekek kiabálni kezdtek:

– Ujjé, a Maris fél!

A disznó nem sokáig sírt. Egy óra múlva már kisebb-nagyobb darabokban a konyhában volt. A ház megtelt disznóhússzaggal. A konyhában az asztalokon szalonnák, húsok hevertek, az edények színig álltak, s a tűzön forrott a víz.

A hentes, a szakácsné és Maris keményen dolgoztak. Délre már csak a kolbászok és a hurkák voltak hátra. A hentes, aki benn ebédelt az asztalnál, kissé sok bort ivott, és jókedvűen vágta a töltelékhúst. A lányok a beleket mosták. Mikor elkészültek, Maris odavitte a hentesnek, megmutatta.

– Nem jó még – mondta a hentes, amikor megvizsgálta –, ne kíméld a kezedet, nagylány (megcsiklandozta Marist), mert akkor sose lesz semmi.

– Kíméli a fene – kiáltotta a lány, és ráütött a hentes hátára nagyot – ököllel –, és elpirult.

Estefelé kész volt minden. A kolbászrudak, a sonkák, a szalonnák az éléskamrában pihentek; a hentes dolgozott csak még lenn a mosópincében, a serték tisztításán.

– Hó, Maris, gyere ide! – kiáltott.

A mosópincében nem volt senki más. Fönn a szakácsné a vacsorát főzte. A disznóölés minden érdekessége elmúlott, csak a fáradtság maradt meg, melyet a sok munka okozott, és a bágyadtság, amely az erős vér- és hússzaggal lopódzkodott a fejekbe. Künn hideg téli este volt, míg a konyhában a tűz melegsége terpeszkedett.

Alig lépett be Maris a konyhába, a hentes átkarolta a derekát, és magához szorította egész testében.

Megölelték őt már mások is, de sohasem érezte az ölelést – kisiklott, ütött, és továbbszaladt. De most ránehezedett az izmos kar, megkötözték és megbénították a hatalmas húskötelek. A lélegzete is majd elállott, kiáltani sem tudott.

Fél óra múlva szemre húzott kendővel járt az udvaron.

– Majd adna nekem anyám, ha tudná. Elpusztítna, úgy is kellene. Nem megmondta édesszülém, hogy úgy járok, ha buta leszek… megmondta édesszülém, mint a Kovács Julcsa… mint a Julcsa…

Azután behítták. Ágyazni kellett, és a vacsorát fölszolgálni. Sok dolog volt. Neki kellett elaltatni a kicsit is. Hempergőzött a gyerekkel, és csókolta.

Csak amikor az ágyba feküdt, jutott eszébe újra a dolog, a gyerekről, akit az imént elaltatott.

– Nekem is lesz… nagy baj is a… – vigasztalta magát; mégis elkezdett csendesen sírni.

De igen rövid ideig tartott a sírás, mert Maris csakhamar könnyen, a fáradtak tiszta, nagy lélegzésével – elaludt.

Az albíróék és egyéb elbeszélések
[1909]

Apa és fiú

Valamelyik téli délelőttön az anatómiai intézet igazgatójának első asszisztense egy embert jelentett be, aki sürgősen akar beszélni a méltóságos úrral.

Az igazgató kiüzent, hogy csak pár percig fogadhatja, mert előadást kell tartania. Tényleg, a tanterem zsongott már az orvosnövendékektől.

A látogató magas, jól öltözött, sápadt ember, belépett, mélyen meghajtotta magát, és az izgatottságtól csaknem hadarva beszédbe fogott. Simára borotvált arcáról azt hihette volna az ember, hogy nem is magyar, pedig tiszta kiejtéssel beszélt. Erősen rövidlátó szemei előtt fekete keretű csíptetőt viselt.

– Bocsánatot kérek, méltóságos uram, hogy háborgatom, de a dolog annyira sürgős, legalábbis nekem. A nevem Gyetvás Pál, mérnök vagyok, és tegnap érkeztem Amerikából. Mikor leszálltam a vonatról, az édesanyám azzal fogadott, hogy az apám már nem él. A halálát jelentő levelet azon a napon kellett volna megkapnom, amikor hajóra szálltam, hogy hazajöjjek… Szóval megtudtam, hogy az apám kétségtelenül meghalt, mégpedig a klinikán. Az anyám, aki nagy nyomorban volt, mikor hazajöttem, nem tudta eltemettetni. Szóval ott hagyta az apám hulláját, mert azzal biztatták, hogy a klinika eltemeti. Most én utánanéztem a dolognak, és tegnap megtudtam, hogy ide, az anatómiai intézetbe szállították a hulláját, hogy rajta az orvosnövendékek tanuljanak. Azt is megtudtam, hogy csak akkor temetik el a hullákat, ha már egészen apróra fölaprították, s akkor ezeket a cafatokat összekeverve koporsókba teszik. Azt szeretném már tudni, hogy ilyen sors érte-e az apámat, vagy amint az a szolga biztatott: talán a csontjait kifőzték, és csontvázzá állították össze. Ezt szeretném tudni, és kérem a méltóságos igazgató urat, hogy ha így áll a dolog, akkor méltóztassék nekem kiadni a csontvázat vagy a koponyát, de az egész csontvázat inkább, hogy eltemettessem… Szóval, esedezem, igazgató úr, méltóztassék megnézetni, megvan-e az apám csontváza talán, a szolga azt mondta, hogy e célra a szép, erős csontú hullákat szokták kiválogatni, az én apámnak pedig hatalmas csontjai voltak, s olyan magas volt, mint én… És az intézet költségeit megtérítem…

Az igazgató e hosszú és izgatott beszéd alatt nyugodtan simogatta a szakállát, majd csöndesen és igen lassan beszélve megszólalt:

– Hát kérem, én megnézhetem, hogy hívták, kérem, az apját?

– Gyetvás Pálnak, mint engem.

– Az intézet ugyan nem ad ki hullákat… de ha a csontváz megvan: talán még a főzőpincében, vagy esetleg már össze is állítva, nem vonakodom, és az úrnak ki fogom adatni.

Az igazgató csöngetett. Egy fehér kabátos asszisztens jelent meg.

– Kérem szépen, doktor úr – szólott az igazgató –, nézesse meg, múlt hónapban vagy az azelőttiben dolgoztak-e föl Gyetvás Pál nevű hullát, s ha igen, készítettünk-e belőle előadási csontvázat.

Az asszisztens elsietett, a tudós pedig hellyel kínálta meg különös vendégét. Ötpercnyi néma várakozás után, mely idő alatt a vendég idegesen rázogatta a térdeit, a tanár pedig zsebre dugott kezekkel az esős utcára bámult ki – berontott az asszisztens.

– A hulla, kérem, megvan a jegyzékben, a belgyógyászatiról kaptuk. Nálunk lett boncolva a „Cé”-ben. Harmadéveseknek adtam, mert szép volt a skeletje; a múlt héten maceráltattam8 Mátyással, és tegnapelőtt állították össze. Igen jól sikerült; boncterembe tétettük be – amint méltóztatott mondani –, mert az elsőévesek a múlt hónapban eltörték az egyik bonctermi csontvázat.

A jövevény valami hirtelen görcsös taglejtést tett. A professzor pedig az előbbihez tökéletesen hasonló lassúsággal ismét megszólalt:

– Kérem akkor a doktor urat, hogy adassa ki ennek az úrnak a kérdéses csontvázat. Majd lesz szíves, kérem, a költségeket a kezeimhez lefizetni, mennyi is, doktor úr? – Ugyebár, egy hullamacerálás és összeállítás, 35 korona.

Az ember gyorsan kivette az erszényét, és gyorsan fizetett. Miközben már kevésbé izgatottan, sőt bizonyos vidám megkönnyebbüléssel így szólt:

– Tessék, méltóságos úr, köszönöm a szívességét, bocsánatot kérek, hogy alkalmatlankodtam. Ajánlom magam.

A mérnököt a boncterembe vezették, ahol az egyik sarokban ott állt a „kérdéses” csontváz. Hatalmas, erős csontú, gyönyörű koponyájú, porcelánfehérre főzött skeletum.

Az idegen egy ideig csodálkozva nézett rá. Valószínű, hogy csontvázat még nem is látott. Körülnézte elölről-hátulról, megforgatta az állványán, végigsiklottak az ujjai a bordáin, megtapogatta a rugókat, amelyek az állkapcsot kötötték a fejhez, azután gyámoltalanul nézett a szolgára és az asszisztensre.

Az asszisztens dicsérni kezdte a koponyát, mire az idegen hirtelen kíváncsi lett az anatómiai tanulságokra. De a fehér kabátos ember hamarosan elbúcsúzott, mert az előadáson volt dolga.

Az öreg szolga úgy érezte, hogy vigasztalnia kell. A tudományát szedte elő.

– Ilyen gyönyörű skelettel, kérem, már régen nem találkozott; mondta is Gyuri, aki a II. számú anatómiába van: ezt a hullát, Mátyás bácsi, szeretném elvinni maguktól.

Az idegen lehorgasztotta a fejét, és lóbálni kezdte a csontváz lábát. Az csörögve lengett ide-oda. Majd a szemüregekbe nézett sokáig, kezdte rágni az ajkát.

Az öreg cinikus Mátyás, aki harminc esztendeje dobálta ide-oda a hullákat, mást se tett, jól látta, hogy az úrnak könnyezik a szeme, és ő maga is kötelességszerűen elérzékenyült:

– Talán valami rokona tetszett lenni a nagyságos úrnak?

– Az édesapám volt!

– Az apja. Hm, hm. Hát bizony… – Erre azután elhallgatott. Egy ideig csöndben állottak ott, a csontvázra nézve.

A csontváz fia néhány pillanatig azt hitte, hogy mondania kell valamit, azt hitte, hogy azt a különös, kevert gondolat- és érzelemvihart, melyet a lelkében készülődni érzett, ki kell engednie.

De a vihar, mielőtt jött volna, elsimult a tiszta, fehér porcelánoktól csillogó boncteremben; a bánat, a halál fájdalma elillant, és fölolvadt a nagy ablakok világosságában. A mérnök, mintha egyszerre csakhamar meggondolta volna magát, megfogta a csontvázat az állvány vasrúdjánál, és cipelni kezdte az ajtó felé. Elszántan sietett előre furcsa terhével, miközben szemeit lesütötte, mintha pirult volna az édesapja miatt.

Keresztülment a nagy folyosón, és még néhány elkésett orvosnövendék látta, amint viszi a csontvázat, melynek kezei, lábai valami különös táncot jártak, amint a borotvált arcú ember ügyetlenül magához ölelte. A fiú az apját.

Délutáni álom
[1911]

Délutáni álom

– Giza – mondtam a szobalánynak –, eressze le a sárga függönyöket, és nyissa ki a zsalukat. Így sokkal hamarább el lehet aludni. De minden negyedórában nézzen be, és ha alva talál, költsön fel, mert nem akarok fejfájást.

Kiittam a maradék feketekávét, eldobtam a cigarettámat, és végigdőltem a bordóbársony régi pamlagon. Egy pillanatra még fölnéztem az órára, két óra múlt tíz perccel.

Ezen a délután egy néma grófkisasszonyról álmodtam.

Ragyogó nyári délutánban fehér paripán lovagoltam Bagdad felé. A város tornyai, a ciprusok és a pálmafák felnyúló, vékony foltjai remegtek, izzottak és elmosódtak a búcsúzó nap pirosló aranyporában. A kertek virágai minden illatukat kilehelték, és a rózsák sóhajtása ott imbolygott, torlódott az utamon összekeveredve a balzsamfák és tömjénfák szagával. Erősen sarkantyúztam derék paripámat, mert napszállta előtt a városba akartam érkezni. Megtapogattam övemben selymes erszényemet, mely tele volt aranyakkal, fölálltam a kengyelben, és nagyot lélegzettem. Gyönyörű, édes, illatos, csodás délután volt. A lovam repült velem.

Alig naplemente után beértem a városba. Lovamat a fogadós szolgájára bíztam, és lesétáltam a folyóhoz. Mint egy leheletnyi csók leányarcon – úgy omlott el az ég tündöklő kékségén az alkonyat narancsszínű fátyla. Szitakötők cikáztak a víz felszíne fölött, és időnként kérészek repültek el a part mentén seregestől. Nekik meg kellett halniok, mire a nap lemegy. Elöl, a part közelében, már ott úszott a vizen ezernyi és ezernyi elpusztult kérész. A tegnapi vagy a tegnapelőtti alkonyat temette őket – senki se tudta volna megmondani.

Itt a folyóparton találkoztam a néma grófkisasszonnyal. Nagy szélű, virágos szalmakalapban volt. Zöld fátyol a vállain. Az arca gyengén rózsaszínűre festve. Apró fehér topánokat, fekete selyemszoknyát és fekete harisnyát viselt. Szürkészöld, fáradt szemei bágyadtan révedeztek az alkonyégen. Finom, hideg, rajzos, kicsi ajkain ott lebegett a nagy, bölcs némaság. Odaléptem hozzá.

– Grófkisasszony – mondottam –, hallottam rólad, hogy az ajkaid némák, és beszélni nem tudsz, de a szemeid megmondják nekem, hogy a legtöbb bölcsesség benned vagyon.

Megállott, oldalt hátrahajtotta a fejét, és finom fülcimpáin megrezzentek türkizes arany karikafüggői. De nem nézett reám. Könnyen vonaglottak a vállai, és hideg, bágyadt szemeinek mélyén – egy pillanatra csak – megcsillant egy ibolyaszínű sugár. Megremegtem, mintha felvillanó lidérctüzet láttam volna.

– Grófkisasszony – mondottam –, azért jöttem ide, hogy tőled egy csókot kapjak, és arra kérlek, nézz a szemeimbe.

Lassan lehajtotta a fejét, és fölnézett reám, miközben piros, néma ajkai között kidugta a nyelvecskéjét, és megnyalta a szája széleit. Szemei e pillanatban egész feketék voltak, némi kékes árnyalattal. Tekintete benyúlt a szemeimbe, lehatolt a szívembe, és mint lassú borzongás, végigfutott a hátamon. Gyengén megrázta a fejét, mintha azt mondta volna: nem lehet.

– Grófkisasszony – mondottam –, te mindent tudsz, amit akarsz, mert a némaság mindentudókká teszi a nőket, és azt is tudod, hogy csak miattad jöttem ezer mérföldről, hogy csak miattad születtem, és hogy miattad fogok meghalni, add nekem hát a fátyolodat, és önts egy csepp illatos olajat a homlokomra.

Tekintete ismét a messzi égen bolyongott, szemei szürkészöld, hideg színekben régi szomorúságokat tükröztek vissza, és karcsú, szép vállaival előrehajolt. Azután kikeresett a szoknyája zsebéből egy kis kristályfiolát. Fehér, hosszú ujjait megnedvesítette, és homlokomat megkente az illatos olajjal.

– Jól ismersz engem, grófkisasszony? – kérdeztem.

Hirtelen gonoszul kétszer is igent intett a fejével.

– Szeretni fogsz?

Újra bólintott, és mosolyogtak az ajkai.

– Hazugság – mondottam neki –, hiszen te nem tudsz szeretni.

Mozdulatlan maradt, elkomolyodott, levette vállairól a zöld selyemfátyolát, és átnyújtotta, azután anélkül, hogy reám nézett volna, továbbment. – Nem mertem utánanézni, a víz csendes tükrére bámultam, és gépiesen a derekam köré csavartam a fátyolt.

A napsugarak utolsó rezzenései is eltűntek már a horizontról, az ég mély, szédítő nyugalmú, topázkék színnel borult rá a földre. A hold még nem jött fel, de a Sirius, mint egy nagy gyémánt, már fenn ragyogott, és az Aldebaran és Antares úgy fénylettek, akár a remekbe csiszolt rubintok. Szomorúan gondoltam vissza a duzzadó ifjúi boldogságra, amellyel néhány óra előtt Bagdad felé vágtattam. Azután elindultam a víz partján a folyó irányában.

Csakhamar egy csónakra akadtam. Beültem, eloldottam a kötelét, és hanyatt feküdtem a fenekén. A város lassanként elmaradt mellettem; de a sok mese, amely benne lakik, utánam küldötte tündéri muzsikáló hangjait. Üvegfuvolák csengtek, és mély hangú varázshegedűk szóltak. Mintha csak leányok és fiúk szívei zenéltek volna a zavaros, ernyedt harmóniákban. Levettem a derekamról a grófkisasszony fátylát, és magamra terítettem, mint egy halotti leplet.

– Hosszú lesz az utazás, és álom nélküli – mondottam magamban –, de most már meg kell csókolnom a néma kisasszony ajkait!

Jó paripámra gondoltam, amelyet ezer aranyért vettem, s amelyet mindörökre elhagytam.

Az éjszaka mindinkább sötétedett. Ismeretlen, félelmes partok között utaztam. Magas, rideg sziklák meredeztek kétoldalt. A barlangokban lakó gonosz szellemek előbújtak, utánam repültek, belekapaszkodtak a csónakba, és fölöttem lebegtek. Tudtam, hogy nem szabad szólanom, mert akkor a halál fia vagyok, csendben maradtam hát, és hétszer megfordítottam gyűrűmet az ujjamon. Erre a csónakom orrának irányában valami gyenge világosságot láttam derengeni. S azután, mint valami nagy csodalámpa, felbújt az égre a hold.

Enyhe szellő kezdett fújdogálni. A nyakam köré csavartam a grófkisasszony fátylát, és felültem. Elővettem Al-Dsezirehben vásárolt jó dohányomat, és rágyújtottam. De a szívem tele volt aggodalommal és bizonytalansággal. Nem tudtam a csónakban maradni. A parthoz kormányoztam hát, és kiszálltam. Harmatos, selymes fűben vitt az utam, holdfényes, nagy mezőn keresztül.

Hosszú gyaloglás után országútra értem. Ismeretlen út volt. Körülnéztem.

És egyszerre elhűlt bennem a vér.

A hátam megett az úton három árnyékom rajzolódott a földre.

Lassan, óvatosan újra hátratekintettem. Három árnyék! Nem mertem mozdulni. Valami rettenetes hatalom körmei között éreztem magam. Szédülve, tanácstalanul a holdra néztem.

E pillanatban a holdvilág megmozdult az égen. Szédítő hirtelenséggel, mint valami dróton rángatott jelzőlámpa, vakító fénysávot írva le, átfutott a nyugati égre.

Megrázkódtam, nagyot lélegzettem, és körülnéztem. A vidék most nagyon ismerősnek tetszett. Az út mentén fehér mérföldkő csillant elő, és nyárfák páros, ezüstös sorfala húzódott. Jobbra és balra szőlőskertek feküdtek sötét, nagy tömegekben, és bennök apró, vaksi kis házak aludtak. Messzi előttem fátylas porfelhőben egy szekér ballagott. Az ellenkező irányban folytattam utamat a kis kápolna felé, amelyet kétszáz év előtt építtetett egy herceg felesége a saját lelki üdvösségéért. Az örökmécses átszűrt fénye halaványan derengett a nyitva hagyott ajtón keresztül.

Lassan fölmentem a lépcsőn. Az oltár előtt ott térdelt a néma grófkisasszony. Beléptem, és megállottam az ajtó mellett. A leány fehér báli ruhába volt öltözve, fekete hajában hervadt, rózsaszínű rózsák. Lassan, lábujjhegyen előreléptem, úgyhogy láthattam az arcát is. Jobb kezében kis kézitükröt tartott, és merően nézte benne magát. Mindjárt észrevette, hogy ott vagyok, de csak később fordult felém. Szemei ismét feketék voltak, némi kékes árnyalattal, de arcáról eltűnt a kevés rózsaszínű festék, fehér volt egészen. Elrejtette a tükröt, és intett, hogy valami közölnivalója van. Papirost és ceruzát adtam neki. Ezt írta:

– Imádkoztam, hogy szeretni tudjam magát.

– Szeretni akarsz? – kérdeztem.

Komolyan és szomorúan igent intett.

– Grófkisasszony – mondottam –, hiszen te senkit sem szeretsz. Apádat se, anyádat se, testvéreidet se. Halott vőlegényedet, a herceget se szeretted, csak a halála után!

Zavartan lesütötte a szemeit, és mereven maga elé bámult. Azután mosolyogva rám nézett, és az ajkai csókot kínáltak.

– A csókodat még nem fogadhatom el – mondottam –, mert nem szeretsz, és azt se tudom, fogsz-e tudni valaha is?

Újra elővette a kis tükrét, mintha kérdésemre választ keresett volna benne, azután vállat vont, és megigazította a haját, megnedvesítette nyelvével az ujjait, és kisimította velök a szemöldökeit. Majd a karomat kérte.

Kimentünk a templomból. Már reggeli harmat szállt. A holdfény fehéren és tisztán szóródott szét a fákon, az úton és a kisasszony arcán. A bokrokból, a messze feketéllő tölgyfaerdőből és a fűszálakból hatalmas, lenyűgöző tömegekben bújt elő a föld szent ereje, és nagy hullámokban terjedt szét mindenütt. Hideg volt. Megállt egy kertajtó előtt, a kezét nyújtotta. Hideg és ruganyos kis ujjai hevesen reákapcsolódtak forró kezemre, azután belebbent az ajtón, és belülről elreteszelte. Továbbmentem néhány lépést, de mindjárt meg is állottam. A kerítés keresztfáján állva, és felül a hegyes karókba megkapaszkodva, a leány merően nézett rám.

A vonásain megdöbbentő pajkos és komolytalan rosszaság mosolygott. Néma ajkai mozdulatlan konoksággal szorultak össze, és a hideg holdfény pontosan kirajzolta fekete, boglyas hajának árnyékát a szemöldöke fölött. Közelebb léptem, és belenéztem a szemeibe; csodálkozva és hitetlenül kémleltem a tekintetének rejtett sugarait.

– Grófkisasszony – mondottam –, olyan szép vagy, hogy száz esztendeig szeretnék itt állani, és csak téged nézni.

Néma ajkai barátságosan elmosolyodtak, és legyezőjével búcsút intett. Kalapommal szívesen üdvözöltem, mire eltűnt a gyümölcsfák sötét lombjai közt.

Keleten már hajnalodott, a fák és bokrok fekete foltjait fénytelen, kék derengés aprózta el és lyuggatta át. A vasúti állomásra kellett sietnem, és azalatt gondolkodhattam a grófkisasszonyról. Ebben az órában nem szerettem őt, mert azt hittem, hogy sohase fog tudni szeretni, és elhatároztam, hogy inkább lemondok a csókjáról. Megváltottam a jegyemet – magam voltam utas –, és hazautaztam Budapestre. Mégis a Keleti pályaudvaron bérkocsiba ültem, és a varázslóhoz hajtattam, aki Budán lakik. Ő maga nyitotta ki a kaput.

– Tudtam, hogy jönni fogsz – mondotta – a grófkisasszony miatt.

– Igen – feleltem –, őt akarom most a legjobban, és azt hiszem, még gyermeket is szeretnék tőle, de hidegek és ruganyosak az ujjai, és a szemeinek változik a színe, a szíve pedig hideg és gonosz.

– Erről majd beszélünk – mondta a varázsló, és bevezetett a szobájába. Leültetett, és hosszan, merően nézett rám. Végre megszólalt:

– A néma grófkisasszonyt még soha senki se látta sírni, de ha egyszer látni fogod a könnyeit, akkor hozz belőlök nekem, meg fogom vizsgálni. – Átadott egy apró kristályszelencét, és megmagyarázta, hogy kell a könnyeket eltenni.

Elbúcsúztam, és gyalog, a Lánchídon keresztül visszamentem Pestre. Nehéz napom volt. Sok fárasztó és türelmet kívánó munka, sok üres, hosszú óra. Meleg dél, étvágytalan ebédelés, szívdobogásos, álmos délután. Öt óra felé jutottam haza. Megfürödtem, megborotválkoztam és átöltöztem. Amikor kihajtattam a vasútra, csodálatosan szépnek, kedvesnek láttam a várost, és fiatalnak, boldognak éreztem magam. Mintha a testem egészen könnyű, csaknem súlytalan lett volna. A szívembe egészség és tisztaság költözött, minden, amit magam körül láttam, magától értetődőnek, jónak és érdekesnek tetszett.

Megérkezve hosszú ideig hiába kerestem a kisasszonyt; bejártam a mezőket, országutakat, és bementem a városba is. A korzón sétálók között sem volt. Aggódtam, és türelmetlenkedni kezdtem. Még néhány órám volt csak, az éjjel aludni akartam. Késő este csüggedten és szomorúan bandukoltam a vasút felé.

Egy saroknál hirtelen megláttam. Nyugodtan nézett a távolba, kissé előrehajolva. Ravasz és csúfolódó mosoly volt az ajkain.

– Nem vártál rám, grófkisasszony – mondtam neki –, de nem haragszom rád, mert mint magam is tudom, nem szeretsz, és nem is fogsz szeretni.

Nyakamba csimpaszkodott, és az ajkait kínálta.

– Azt hiszed – kérdeztem –, hogy ez elég kárpótlás azért, hogy annyit kerestelek. Te elbújtál, és azt akartad, hogy később annál jobban essék a csókod. Kevésre becsülnélek, ha ily körülmények között elfogadnám, mert akkor bele kéne nyugodnom, hogy nem tudsz sírni, ez pedig a legrosszabb, amit csak egy szép nőre mondani lehet. – Arca mozdulatlan komolysággal fordult felém. Zöldes szemeiben most sárga és piros lángocskák táncoltak. És egyszerre mintha húsz évet vénült volna az arca. Azután intett, hogy írni akar. Ezt írta:

– Vőlegényemnek, a halott hercegnek anyja elátkozta a szívemet, mert nem sirattam meg a fiát, amikor meghalt.

– Meg kell szabadítanod magad az átoktól! – mondottam.

Kérdőleg nézett reám.

– Egy könnyet, egyetlenegy könnycseppecskét kell sírnod miattam. És le kell mondanod arról, hogy én valaha is sírjak miattad.

Alázatosan integetett, és a mellére horgasztotta a fejét. Hevesen megdobbant a szívem: az arca e pillanatban olyan üde és fiatal volt, mint egy kisleányé. Az írószereket kérte:

– Ma egész délután tükörbe néztem, és azon gondolkodtam, hogy a szépségem el fog múlni.

– El fog múlni – mondottam –, mert nem szereted a gyermekeidet, akiket hordozni fogsz. – Újra írt:

– Sohasem fogok gyermeket hordozni. – A papirost mindjárt visszavette, és apróra tépte, mintha megbánta volna, amit írt.

– Grófkisasszony – szólottam –, várni fogsz reám, ha máskor jövök?

Bólintott, hajából kivette az egyik hervadt, rózsaszínű rózsát, és ideadta. Gyengén átöleltem, engedékenyen hozzám simult, és a fejét – egy pillanatra – ráhajtotta a mellemre. Azután elváltunk.

Hazautaztam. Elmúlt egy hét, két hét. Elmúlt a nyár, és nem láttuk viszont egymást. Azt írtam a kisasszonynak, hogy várnunk kell, míg az átok magától elmúlik a rossz, kemény szívéről. Azt írta, hogy maga is belátja ezt, s szívesen várni fog miattam, imádkozni fog, és minden pénteken hétszer meg fogja mosni a lábait madárvértől pirosló, meleg vízben.

Egy napos, hideg októberi délutánon végre elutaztam, hogy megnézzem, mi van a kisasszonnyal. Nem várt, nem tartotta meg az ígéretét. Megkerestem a kertet, ahová azon a reggelen elkísértem. Átvetettem magam a kerítésen. Elhagyottak voltak az utak, száraz levelek csörögtek a lábaim alatt, emberi lábnyomot sehol se láttam. A fákon még óriási almák és őszibarackok mosolyogtak, a nagy, kék és sárga szőlőfürtök kövéren pöffeszkedtek a levelek között, és amint előrehaladtam, a fák közül egy kicsiny, de nemes szépségű kastély bontakozott ki. Az ajtók mindenütt csukva voltak, mintha kihalt volna a ház. Körüljártam az épületet. A hátsó homlokzaton félig nyitva volt egy zöld zsalus, földszinti ablak. Benézhettem; a grófkisasszony az ablakban ült egy ingben, szemei az ég felhőit nézték, éppen úgy, mint amikor először láttam. – Megrezzent, mosolygott, és egy széket tett ki az ablakon. Nyugodtan fölkúsztam, és benn termettem a szobában. A kisasszony átölelt, és az ölelése olyan heves, ernyesztő, vágyó, fájdalmas volt, mint egy görcsös fejfájás. Leültem, és távolról kémleltem a szemeit. Térdig mezítelen lábait kinyújtotta, és megilletődve nézett rám.

– Kisasszony – mondottam –, még nem érkezett el az idő. Most egy ideig úgy kell szeretnünk egymást, mintha én fiad lennék, s te nekem kislányom.

Fölvillanó szemekkel integetett, hogy jó lesz, azután kézen fogott. Egy sor szobán mentünk keresztül, amelyek mind el voltak sötétítve. Végre kettős ajtóhoz értünk. Egy apró villamos lámpát gyújtott meg, és valahonnan a küszöb alól előkereste a kulcsot. Csikorogva pattant föl a zár. Hatalmas terembe léptünk, amelynek tükörfalai voltak. A grófkisasszony eltűnt mellőlem, de a tükrökben száz és száz más volt helyette. Szinte tolongtak, annyian voltak; egy egész sereg egyforma leány tekintett reám körös-körül. Mindannyi mezítelen. Itt fölemelt karokkal állt az egyik, ott a másik a háta megett fonta össze a kezeit. Mindannyinak másképpen csillogott a szeme és különböző volt a tekintete. Szédültem és féltem, de elhatároztam, hogy ha már idekerültem, bátran meg fogok küzdeni mindennel. Az egyik sarokban ráakadtam a kisasszony egy képére, amely jobban tetszett minden másnál. Lehajtott fejjel, meggörnyedve állott, és szemei oldalról nézve egészen világoskékeknek látszottak. Jól megnéztem. Ez a szem könnyes volt. Közelebb léptem. Nem kép volt, hanem az igazi grófkisasszony. Hamar elővettem kis kristályszelencémet, és mikor a gyémántos csepp lefutott az arcon, az állnál fölfogtam, és gondosan eltettem. Azután kimentünk, vissza a kis szobájába.

Már alkonyodott. Valószínű, hogy a tükrös teremben veszett el annyi idő észrevétlenül. Felöltözött, megigazította a haját, és fölírta, hogy elkísér, mert az övéi csak késő este fognak hazajönni. Elmentünk a vasúthoz, megmondtam neki, hogy mindjárt a varázslóhoz fogok menni, és megvizsgáltatom a könnycseppet, mert ettől függ minden. Erre ezt írta fel:

– Imádkozni fogok, hogy a könnyem jó legyen, és hogy a szívem megszabaduljon az öreg hercegnő átkától.

Szemei egész estén világoskék színűek voltak, és arcára szomorú, márványos fehérség helyett valami gyenge, de igazi rózsaszín ült.

Mikor a vonat elindult velem, és láttam a grófkisasszonyt, amint egy petróleumlámpa alatt szomorúan, kedvesen integet felém, szentül hittem, hogy a könnye jó könny. Pedig nem volt az. A varázsló, mikor odaadtam neki, megkóstolta, és már akkor mondta, hogy nem bízik hozzá. De azért elvégezte pontosan a többi szabályszerű vizsgálatokat is. Különböző színű folyadékból egy-egy cseppet kevert hozzá. Ha a könny jó, akkor átlátszó fehér lesz a keverék, de ha nem, akkor elsötétedik. A varázsló kis vizsgálópoharában majdnem megfeketült a folyadék.

– Attól félek – mondotta –, hogy terád is átragadt az öreg hercegnő átka. – Rám nézett, azután egy tükröt tartott elém. Rémületes volt, amit láttam; barna szemeim kékesen fekete, idegen színben csillogtak.

– Sok dolgot tudok – mondotta a varázsló igen komolyan –, de a gyógyításodat a földkerekségen csak egy ember vállalhatja el: Szindbád, a kétszáz éves bagdadi varázsló. Menj hozzá, de sietve.

Még aznap útra keltem. Mikor hosszú, hetekig tartó, fárasztó utazás után Bagdadba érkeztem, eszembe jutott az idő, amikor először életemben boldogan, ifjan vágtattam a város felé. Késő este volt, mikor Szindbádhoz eljutottam. A varázsló lámpavilágnál görnyedve olvasott egy nagy könyvben. Hellyel kínált, kihallgatott, és soká vizsgálta az arcomat bölcs, nyugodt, kék szemeivel. Azután elővette a tükrét, és merően nézte. A fekete, csiszolt, sima acéllapon nemsokára megjelent a grófkisasszony képe. Először halványan derengve, azután mindinkább világosan és kirajzolódva. A varázsló csóválta a fejét, látszott, hogy súlyosnak találta az esetet.

– A grófkisasszony sohase fog igazi könnyeket sírni – mondotta –, csak a gyermeke koporsóján. De hogyan lehessen gyermeke, ha nem szeret senkit, és meddőséggel átkozták meg. Ölelésének fagyos lángjai nem alkalmasak arra, hogy belőlük új sarj bimbózzék. Ehhez nyugodt, állandó, termékeny melegség szükséges. És olyan emberek között, akiknek változik a szemök színe, akik sokkal jobban ismerik magukat és egymást is, hogysem hosszabb ideig zavartalanul, tiszta szerelemmel érezhessenek egymás iránt – ez hiányzik. De másképpen a megoldásra remény nincsen!

Megköszöntem a Szindbád varázsló tanácsát, hazajöttem, és feleségül vettem a néma grófkisasszonyt.

Házasságunk első hónapjai borzasztóak voltak. Csókok közben egymás szemeit néztük, és egymás arcát vizsgáltuk. Folyton az az érzés kísértett közöttünk, hogy a jövőnk boldogságát napról napra reménytelenül, végzetes biztossággal rabolja el az átok ereje.

– Grófkisasszony – mondottam sokszor, mert így neveztem azután is –, el fogunk pusztulni mind a ketten, anélkül hogy csak egyszer is éreztük volna az őszinte, nagy szerelem forróságát; pedig megérdemelnénk, mert senkit nem kívánunk mást, és gyermeket akarunk, hogy – miként Szindbád varázsló mondta – a halál fájdalma által megtisztuljon a szíved, és igazi könnyet tudj sírni.

Ő szomorúan rám nézett ilyenkor, és úgy tetszett, hogy ha most könnyezne, könnye jó könny lenne.

Kegyetlen, hideg, hóviharos télben érkezett meg a gyermek, akit annyira vártunk, s akiről tudtuk, hogy érettünk kell meghalnia. A grófkisasszony néma ajkai némák maradtak a nehéz órák szenvedéseiben is, és jóllehet az utolsó pillanatig általában nem bízott, most aggódó kis arcán láttam a reménykedést.

A gyermek megszületett, és olyan szép volt, hogy órákig csodálkozva néztük. Aggódva, nagy gondokban virrasztottunk álmai felett, és azt terveztük, hogy mindörökre elválunk, csak hogy megmentsük a haláltól, akár a saját boldogtalanságunk árán is. De a grófkisasszony maga akarta szoptatni a kicsit, és csak az elválasztás után szándékozott beleegyezni a válásba. Újra rettenetes napok virradtak reánk. És még rettentőbbek voltak az éjszakák. Sokszor ébredtem reá, hogy a kisasszony gyertyavilágnál ül a tükör mellett, és nézi a szemeit. Azt nézte, vajon tudna-e sírni. Mikor megkérdeztem, hogy miért nem alszik, kétségbeesett némasággal borult reám. Szerencsétlenek voltunk. El voltunk átkozva.

A gyermek pedig fejlődött, szépült, növekedett; vártunk, szenvedtünk, és nem tudtuk, mitévők legyünk.

Már jól a nyárban jártunk, amikor egy hajnalon a kisasszony sikoltása ébresztett fel. A gyermeket tartotta a karjaiban. És elém tette az ágyra.

A kicsiny test hideg, élettelen volt.

– Meghalt – mondottam –, és ha tudsz sírni, hát most kell sírnod. Sírj! – tettem hozzá kétségbeesetten.

Elpirult, és mereven nézte a kis halottat. Felugrottam, felöltöztem, elmentem koporsót rendelni.

Hazajöttem délben. A kisasszony szemei könnytelenül bámultak a gyerekre. Hazajöttem este. A kisasszony szemei szárazak voltak. Akkor azt mondtam:

– Még az éjjel temetni visszük a gyermeket. Ez a kötelességünk.

Bólintott, és sietve gyászruhába öltözködött. Kocsit hozattunk, kiloptuk a koporsót a sötét lépcsőházon át, és térdeinkre véve, elindultunk. Az éjszaka sötét volt, és csillagtalan. Körülöttünk néma, nagy földek lapultak és hallgatóztak. Szótalan, mozdulatlan némaságban bámultunk a levegőbe, eltelve fojtott, nyugtalan bánattal. Meddig utazhattunk így, nem tudom. Egyszerre váratlanul egy folyó keresztezte az utunkat. Most megállottunk, a kocsit elküldtük, és csónakba szálltunk. Eloldottam a kötelet. A csónak gyorsan úszott lefelé a folyón. A sötétben halványan derengett felém a kisasszony sápadt arca és egymásba kulcsolt, fehér ujjai. Ismeretlen, félelmes partok között vitt bennünket a víz. Magas, rideg sziklák meredeztek kétoldalt. A barlangokban lakó gonosz szellemek előbújtak, utánunk repültek, belekapaszkodtak a csónakba, és fölöttünk lebegtek. Hétszer megfordítottam gyűrűmet az ujjamon. Nemsokára szemben az ég alján valami gyenge világosság kezdett derengeni. És azután, mint valami nagy csodalámpa, felbújt az égre a hold. A part mellé kormányoztam a csónakot, kiszálltunk, és gyalog vittük tovább a koporsót. Hosszú gyaloglás után országútra értünk. Ismeretlen út volt. A fejünk mellett minden percben nagy denevérek suhantak el. Reszkettünk a borzalomtól, mely jeges ujjaival simogatta a hátunkat… És észrevettem, hogy a testünk a holdfényben hármas árnyékot vet. Nekem is hármas árnyékom volt, a kisasszonynak is; de a kis koporsónak nem volt árnyéka.

– Álljunk meg – mondottam –, meg kell ásni a sírt. A körmeinkkel, mert nincs más ásószerszámunk.

Letérdeltünk a földre, és mind a ketten dolgozni kezdtünk. Meddig ástunk, nem tudom. Mikor a gödör elkészült, esteledett; a levegő fagyos hideg volt, és hó esett. A hópelyhek belepték a vállainkat, a hátunkat, és nagy koszorúban helyezkedtek el a kisasszony kalapján.

– Most már elföldelhetjük a koporsót – mondottam, és lassan beemeltem a gödörbe a kis fekete szekrényt.

A kisasszony szemei e pillanatban könnyezni kezdettek. Mintha ezer és ezer gyémántcsepp hullott volna a koporsóra, bőven ömlöttek. A gödörben elolvadt a hó, a föld átnedvesedett, megpuhult, és sóhajtást lehelt ki magából.

Pár perc alatt betemettem a sírt, azután fölálltam. Odaléptem a kisasszonyhoz, és átöleltem. Néma szép ajkai gyengéden megnyíltak, és csókjában érezhettem, hogy az átok elmúlt rólunk.

– Újra fogjuk kezdeni az életet – mondottam.

Boldogan intett, és elindultunk a havas, hideg estében hazafelé.

✻

A karcsú és jókedvű szobalány hangja szólított:

– Tessék fölkelni.

Nem tudtam kinyitni a szemeimet. Halálos fáradtság tepert le a fekvőhelyemre. A tarkómban pedig csiklandó, tompa fájdalommal bujkált a fejfájás.

– Hány óra, Giza?

– Fél három lesz mindjárt.

(1908. július)

Schmith mézeskalácsos
[1912]

Schmith mézeskalácsos

A lőcsei városi régiségtárban betűztük a pallos felírását.

Wenn ich diesen Schwert thue aufheben,
So wünsche ich dem armen Sünder das ewige Leben.27

Két kézre fogtam a fatális, nagy, nehéz kést, és próbálgattam, hogyan vághatott vele a hóhér.

Eszembe jutott azután egy Zichy Mihály-féle illusztráció, amely útba igazított, és most már heroikusan suhogtattam a levegőben az ócska, de kitűnő acélt.

– Rettenetes! – suttogta Margit. Rajtam is végigfutott a hideg. Átéreztem a pallossal való kivégzés rettenetességét, magam előtt láttam a lőcsei hóhért, ajkain a kegyetlen keresztény gondolattal: „Wenn ich diesen Schwert thue aufheben, So wünsche ich dem armen Sünder das ewige Leben.”

– Ez az a pallos – betűzte Margit a magyarázó cédulát –, ez az a pallos, amellyel az utolsó halálos ítéletet végrehajtották. A delikvens Schmith mézeskalácsos volt, aki feleségét megölte.

– Mikor volt ez a kivégzés? – kérdeztem az őrtől.

Az őr azonban nem tudott semmit se mondani.

Már majdnem bosszankodni kezdtem, mert érdekelt a Schmith mézeskalácsos története, és akármilyen ügyefogyott szervírozásban is, de rögtön kívántam hallani, amikor Margit megismételte a kérdést:

– Mikor volt, mikor? – kérdezte dallamosan.

– December 31-én volt – mondtam –, 1732-ben. Siettek vele, mert 1733-ban már Lőcse elvesztette a pallosjogát.

– 1733-ban? És miért?

– Sok mindenféle oka volt annak – feleltem könnyedén, és a magyarázó fölényével. – Sok mindenféle oka volt. A király rendeletileg visszavonta a pallosjogot, amelyet, ha jól emlékszem, Zápolya János adományozott, bár ebben az egyben nem vagyok biztos. Szóval 1732. december 31-én volt a kivégzés. Ennek a Schmithnek a történetét a feleségével különben részletesen el fogom mondani magának.

– Jó – mondta Margit –, nagyon érdekel, de honnan tudja?

– Honnan tudom – válaszoltam kissé határozatlanul –, részletesen benne van az egész dolog a krónikában, amelyet, már nem tudom hol, olvastam.

Elkészültünk a régiségtárral, áthaladtunk az óriási, kőkockás csarnokon, amelynek kandallójából a legfinomabb XVI. és XVII. századbeli koromnak illata áramlik, és lejöttünk a széles lépcsőkön.

Később a Szent Jakab-templomban a szárnyasoltárok, az aranyozott faszobrok, a szarkofágok között elkezdtem a mesét.

– Nézze – mondtam Margitnak, és megmutattam a mézeskalácsosok céhmesterének címeres ülését –, itt hallgatta vasárnaponként a misét Schmith mézeskalácsos. Ha jól emlékszem, Schmith Fábián. Itt ült a kékfestők és a könyvkötők céhmesterei között, mint a céhek jelvényeiről láthatni.

Hallgatag ember volt, tudta titkolni, hogy mit gondol, és mit érez. Ezért választották meg harmincnégy éves korában céhmesternek. Akkor ez imponált az embereknek, 1700 körül.

Erős német akarat volt ebben a csúnya, vizes szemű, halszájú, sápadt emberben. Még hozzá vörösesszőke haja volt. Az ilyen férfiak tudnak szeretni esztendőkig, szívósan, némán, féltékenyen, mint a vakondok. Ezenkívül a legjobb mézeskalácsos volt Lőcsén. Külföldön tanult, Nürnbergben és Drezdában, ahol annak idején a mézeskalácsos ipar aranykorát élte. Abban az időben az emberek szerették a mézeskalácsot. Nem kuriózum-, hanem csemegeszámba ment, és még cukrászok nem voltak. Szóval képzelheti, hogy Schmith hogyan gyűjtötte az aranyakat rakásra a ládájában. Volt tekintélye, pénze, csak jóbarátja nem volt. Senki se szerette ezt a Schmithet.

Vannak ilyen emberek. Saját maguk előtt szégyenlik, ha valakinek a szeretetét vagy a barátságát keresnék. Kívül hideg a bőrük, mint a kígyóé, és izzad a kezük, de belül fáj nekik az elhagyatottságuk, és a dacuk befelé szúrja a szívüket. Mindenkiben megszimatolják az irtózást, az undort és az ellenszenvet, amelyet a csúnyaságukkal, kedélytelenségükkel fölkeltenek. Érzik, látják, hogy nincs menekvés, hogy szerencsétlenségre, nyomorúságra, magányra, ellenszenvre vannak ítélve a születésük óta. Nos, és mit magyarázzam magának tovább: ilyen ember volt Schmith mézeskalácsos.

Harmincöt éves korában elhatározta, hogy megházasodik. Sokat rágódott rajta, törte a fejét, hogy jó lesz-e, vagy rossz lesz-e. Félt, hogy nevetni fognak rajta. Azért, hogy egyáltalán egy ilyen csúnya, zárkózott, hideg ember házasságra, szerelmeskedésre gondol. És borzadt a gondolattól, hogy a felesége meg fogja csalni. Hiszen annyi a szép férfi, annyi a kedves, meleg hangú, forró szájú, erős és fiatal legény. Mondom, sokat töprengett Schmith, de mégis elhatározta magát.

– Mit ér az aranyom, és mit ér az, hogy céhmester vagyok – semmit. Nem szeret senki. Az emberektől nem koldulhatok szeretetet és barátságot, erre nem vagyok képes. De a pénzemért kaphatok szép lányt. Hozzám adják a legszebb lőcsei lányt is, mert gazdag vagyok. És ha a templomban összeesket bennünket Maurer Constant prépost úr, akkor az asszony szeretni köteles engem, és köteles forrón megcsókolni a számat, és köteles engem megölelni, amikor csak akarom – így morfondírozott Schmith, és rászánta magát, hogy megházasodik.

Csak ott hibázta el a dolgot, hogy éppen a legszebb lányt kellett neki kiválasztani. Az ilyen emberek egyszerre akarnak kárpótlást minden szerencsétlenségükért és bánatukért. Schmith is azt akarta, hogy most már, még a tetejében, irigyeljék az emberek. Paul Walternek, az ötvösnek a lányát, Évát kérte meg. Négy hét alatt megvolt a lakodalom, márciusban. 1742 márciusában.

– Az előbb harminckettőt mondott – szólt közbe Margit mosolyogva.

– Harminckettőt? Persze, az 1732. évről van szó – folytattam folyékonyan. – Márciusban volt a lakodalom. Schmith magát a kékfestők céhmesterét, Méliuszt kérte fel násznagynak, a Juhász Méliusz Péternek egyik leszármazottját, tudja, akiről a magyar irodalomtörténetekben szó van. Paul Walterék a városbírót választották násznagynak – ennek nevét nem tudom, elvégre az ember nem emlékezhetik mindenre –, de a városbíró nem fogadta el. A násznagy más lett. A dolog magyarázata az volt, hogy a városbíró fia a bolondulásig szerette az Évát, és úgy kellett volna, hogy ő kapja feleségül, de a vén zsugori Paul Walter nem adta hozzá a lányt. Nyilván gazdagabb vőlegényt akart. Az aranyművesség és az arannyal való foglalkozás kapzsivá teszi az embereket. Ez menti Paul Waltert; ő, aki egész életében arannyal dolgozott, csakugyan azt hitte, hogy az arany egyenlő a boldogsággal. Meg volt róla győződve. És a leányt boldognak akarta látni. Éva nem ellenkezett, ez akkor nem volt divatban. Az 1600-as és 700-as években a szülők sokkal nagyobb urak voltak. A királyok is, a főispánok is, a városbírók is! Érti?

– Értem – felelte Margit értelmesen.

– Nos, és persze Éva sápadt volt az esküvőn, mint ahogy illik. Sápadt volt, sok ezüst karos gyertyatartóban négyszáz gyertya égett. Komoly, komor esküvő volt. Sok nehéz vörösbort megittak a férfiak, és kevés tánc volt. Három nehéz vasas láda zárta a menyasszony kelengyéjét. Gyönyörű, drága kelengye volt. Skófium, násfa, szattyán, brokát, selyem, bársony, patyolat és minden efféle finom dolog, amit csak el tud képzelni. Ez vigasztalta Évát is. Hiú leány létére rajongott a selyemért, és tudta, hogy Schmith Fábián nem fog takarékoskodni vele szemben. Az ilyesmit a húszéves lányok akkor is megérezték. Schmith nem is takarékoskodott. De persze nem tudta boldoggá tenni a feleségét. Ha más leányról lett volna szó, valami hideg, kedves, szerény teremtésről – még lehetett volna. De Éva fekete szemű, piros arcú, forró lány volt, mint a vérbeli narancs, aki hevesen és erőszakosan vágyik a teljes, tökéletes boldogság egy pillanatára. No, ezt Schmith nem adhatta meg neki. Undorodott a kedveskedéseitől, az alázatoskodásaitól, a rettenetesen szenvedélyes és mégis szégyellt és titkolt szerelmétől. Schmith mindig érezte, hogy erre a szép asszonyra neki tulajdonképp nincs joga, mindig félt, mindig féltékeny volt, mint egy dühös kutya, aki nem ugat, csak mar. És még csúnyább volt olyankor, ha ránézett a feleségére. Ilyenkor ragyogtak a vizes szemei, mint a békáé. Lehetett bennük látni, hogy mindenért kárpótolva érzi magát, hogy az övé lehet ez a szépséges nő. Hogy az hideg maradt az ő undok hüllőcsókjai közepette, azt nem bánta. Ez a megaláztatás még fokozta az infernális szenvedélyének erejét.

Ugyanennek az évnek a decemberében, nyolcadikán, a késmárki vásárra ment Schmith. Lőcséről Késmárk egynapi kocsiút. Gyönyörű holmit vitt magával, a többek között újfajta tükrös szíveket, amelyeknek kitalálására a felesége iránti szerelme inspirálta. Kilencedikén és tizedikén volt a vásár. Tizenegyedikén este kellett hazaérkezni Schmithnek, de ő otthagyta a második vásárnapot, és már tizedikén este hazajött. A városbíró fiát persze ott találta a hálószobában. Nem érte ott. Az ajtó be volt zárva. Zörgetett, betörte, rettenetes erő volt benne. Abban a pillanatban ugrott ki az ablakon a bíró fia. Schmith egy hangot sem szólt. A feleségének rohant, és megfojtotta. Ezt egészen jól el lehetett várni Schmithtől, nemde? – kérdeztem Margitot kissé aggódva.

– Igen – felelte egyszerűen.

– A börtönben Schmith nyugodt volt. Sokat imádkozott, mint vallásos emberhez és céhmesterhez illik, és bizonyos megelégedéssel várta a halált. Azt mondhatnám, hogy örült annak, amit tett. Cserébe a saját sok bajáért, a féltékenység kínjaiért, a sok, munkában eltöltött, örömtelen napért – most igazán végképp és visszavonhatlanul magáévá tette a feleségét; kifogta, kiemelte az életből, mint a horgász a halat a vízből. Az övé volt, nem lehetett többet elvitatni tőle. Ilyen aljas, gyalázatos megelégedettséget érzett Schmith.

Az ítéletet egykedvűen fogadta; nem szólt egy árva szót se. Szilveszter napján hajtották végre a halálos ítéletet. Az egész város ott volt, kivéve Paul Walterékat. A bíró fia ellenben ott nézte a kivégzést, közvetlen közelből. Schmith meglátta, de az arca nyugodt maradt.

Senki se sajnálta a mézeskalácsost; éppen azért, mert semmi megbánást, semmi halálfélelmet nem mutatott.

Összetett kezekkel térdelve és imádkozva fogadta a hóhér csapását, aki elsőre teljesen levágta a fejét.

Itt szünetet tartottam az elbeszélésben, és vizsgáltam Margit arcán a történet hatását. Kissé elfogódott volt – amit az elbeszélésben szereplő rémes elemeknek, hóhér, kivégzés stb. tulajdonítottam –, de a szemei nem voltak könnyesek. Jónak láttam tehát másra terelni a szót, hogy kudarcom lehetőleg ne konstatálódjék. (Mert be kell vallanom, a könnyeire dolgoztam.)

Azután mind a ketten az óriási gótikus főoltár szemléletébe merültünk, amely Lőcsei Pál mester munkája, és csodálatos szépségű alkotás.

Muzsikusok
[1913]

Muzsikusok

A városban csak úgy beszéltek róluk: a muzsikusok. A nevüket senki sem tudta biztosan, összekeverték: Kulhanek, Manojlovics?! Nevettek rajtok, kicsit megvetették és kicsit tisztelték őket. Ha vasárnap a nagymisén átzúgott a templomon a trombiták hangja, úgy, hogy némelyik érzékeny gimnazista összeborzongott és belesápadt, ilyenkor a nép is bizonyos elismeréssel gondolt talán egy pillanatra rájuk, a muzsikusokra, akik eljöttek messze Csehországból, hogy az Úr méltó tiszteletben részesüljön olyan városban is, ahol senki, de senki se tud kottából trombitálni. De különben?! Ők maguk is jobban szerettek erről nem gondolkozni.

Idegenül érezték magukat a városban, és ha a kicsiny kőszínházban, ahol télen át az előadásoknál zenéltek, valamelyik hazafias darabban előkerült a Rákóczi-induló, mindig értelmetlenül és bizalmatlan hunyorgással néztek föl a zenekar mélyéből a közönségre. A közönség – a 90-es évekről van szó – kivétel nélkül hangos kiabálással és lázasan tapsolt. Ezt nem lehetett megérteni. Mert elvégre ők „taktmässig”35 eljátszották a darabot, és nagyobb hiba se történt – ha a pozaun36 irgalmatlanul recsegő hangjait hibának nem számítjuk –, de mivel különb ez a darab, mint a többi? Ilyenkor viszont ők vetették meg egy kicsit a közönséget.

Már azért is, hogy a város, ahol a karmester ez irányban többször előterjesztést tett, nem akart vásárolni új „harsonát”. A régi rossz volt már, és Kumpert, aki mint kürtös került ide, semmit se tudott belőle kihozni. Kumpert nem volt szorgalmas ember, az ambíció meg éppen távol állott tőle, de a kis vörös orrú, félig kopasz cseh mégis többször hazavitte a hangszert, és babrált vele, hogy valamennyire jobb legyen a hangja. Hiába volt minden fáradság. A pozaun éveken keresztül egyformán hamisan recsegett-ropogott lenn a zenekarban. Nem tehetett egyebet Kumpert, mint hogy megkérte az üstdobost, Suseket:

– Kérlek, ha észreveszed, hát csak dobolj bele, ahogy bírsz.

Valóban úgy segítettek a dolgon, hogy a szerencsétlen pozaun szereplésekor Susek mindig teljes erővel nekifeküdt a nagydobnak.

Az egész színházat betöltötte ez a kitűnő, tömör dobolás, és a kis zenekart tökéletesen elnyomta. Csak halvány cincogások hallatszottak, és az ócska trombiták hangjainak töredékei. De ez imponált. Az iparosok, akik a földszinten ültek, összenéztek, és a város polgármestere, aki családjával a legjobb páholyt foglalta el, konstatálta, hogy a zenekar nem is olyan rossz, amint a város zeneértői híresztelik.

Ami a muzsikusokat illeti, nekik erről a kérdésről nem volt határozott véleményük. Amikor a színházi előadások után a süllyesztők alatt kibotorkáltak az utcára, és nemsokára a kocsmában borospoharaik mellé ültek, ilyesmiről sohase esett szó. Kenyérkereseti ügy volt a szemükben a dolog, amiről nem szokás beszélni. De egyáltalán, lassanként leszoktak arról, hogy a muzsikáról beszéljenek. A környezet, amelyben éltek, a cigányokat tartotta legtöbbre, és leszoktatta arról a gondolatról, hogy vannak emberek, akiknek életében a zene életbevágó fontosságú intézmény. Pedig valamennyien, bár műveletlen emberek és egészen kis képzettségű zenészek voltak, éreztek ilyesvalamit. Számukra a zene, a jó zene élvezet, izgalom és gyönyör volt. Néha a karmester, Stoczek, valamelyik felvonásközben Beethoven Egmontját vette elő. Csak néha: mert a színház igazgatója határozottan lármás valcereket és indulókat követelt. Ilyenkor felragyogott a szemük, összeszedték magukat, és már az első pár taktus után teljes figyelemmel, érdeklődéssel, sőt lelkesedéssel játszottak. Valami homályos sejtelem és vágy ébredt föl bennük a nagy mester csodálatos szimfóniái iránt, melyekből künn, fiatalkorukban Prágában, Bécsben vagy Pozsonyban talán katona korukban, egyet vagy kettőt játszottak már valamennyien. Az ifjúság vágyai és ábrándjai keltek életre az alkoholtól elzsírosodott szívekben. A sikerről, nagyszerűen világított hangversenytermekről, elsőrangúan felszerelt, teljes nagy zenekarokról, híres karmesterekről!

Hogy kerültek itt össze, ebben a nagy és műveletlen magyar városban, mi réven, mi okból, erről egyik se szeretett gondolkodni. Pedig nyilvánvaló volt. A technikai képesség hiányzott valamennyiükből. Közepes, sőt azon aluli volt, ameddig eljutottak. Az első hegedűsüknek, Beránnak, valahányszor az ötödik fekvésnél magasabbra ment a szólama, tanulgatnia kellett, mert elsőre lejátszani soha, kivételesen se tudta. A hegedűnek magas hangjai között mindenkor mint ismeretlen vándor bolyongott. Éppúgy, mint ahogy a magyar nyelvet se tudta soha megtanulni, jóllehet már húsz esztendeje lakott Magyarországon, és a házakban, ahol órákat adott, nemigen tudtak németül. Állandóan kínlódott, izzadt, bosszankodott, hogy a tanítványai kinevetik az érthetetlen, komikus mondatait, mégse ment semmire. Szukop, a fuvolás meg nem tudott pontosan hangolni, és a felvonások végén – ha operettet adtak – rendesen majdnem fél hanggal magasabban volt, mint a hegedűk. És így tovább, mindnek akadt valami lényeges hibája, ami miatt tisztességes zenekarban használhatlan lett volna. Ez hozta őket itt össze, távol a nagy német zenei metropoliszoktól és a komoly versenytől, ez űzte, dobta ide valamennyiüket Magyarországra, ahol a jó zenészt nem tudja senki megfizetni.

Susek, a dobos volt közöttük az egyetlen tehetséges ember. Valamikor komponált is, és a generálbasszust Prágában tanulta. Legalább így mondta, és el is lehetett neki hinni. Ő sohase vétette el a pauzákat, nem vágott be idők előtt, megjátszotta a pianót és a fortét, amivel különben senki se törődött, s a karmester legkevésbé. – És ahogy a cintányért, a kisdobot és a triangulát kezelte, abban volt valami előkelő könnyedség és nagy rutin. Tisztelték valamennyien, és kicsit irigyelték azért a megelégedettségért, amelyet számára a saját művészetének, készültségének az élvezése szerzett. Remekül írta a kottát. Ő másolt a színháznak, és így többet keresett még Beránnál is, akinek pedig igen jó házai voltak. Az óraadás pusztítja, roncsolja a muzsikust. A kottaírás ellenben élvezet és szórakozás annak, aki ért hozzá. Suseket határozottan konzerválta a kottaírás.

A többiek sokat ittak. Volt okuk rá. Már maga a zene is kifinomítja és érzékennyé teszi az idegeket. Viszont azonban ugyancsak a zenének kell, legalábbis részben, kárpótlást adnia a muzsikus számára. Gyönyört, eksztázisokat, kellemes izgalmakat, éspedig naponta. Ők azonban ezt csak nagy ritkán kapták meg. Rendes körülmények között egyáltalán nem izgatta és nem érdekelte őket az, amit játszottak. Különösen gyűlölték az angol operetteket és a magyar népszínműveket. A templomban unalmas és tehetségtelen német szerzők miséit kellett előadniok. Nagy ritkán került elő Cherubini Requiemje. Ezt jól játszották, csodálatosképpen hibátlanul ment. Talán azért, mert a hangneme szerint véletlenül éppen nem volt szükség az elrontott rézfúvók kellemetlen, hamis hangjaira. Egyébként minden muzsikálás fájdalom és elégedetlenség forrása volt számukra. Jól tudták, milyen hitvány, gyenge az egész produkciójuk. Tehát még többet kellett inniok, mint például egy más muzsikusnak, aki ugyan hegedülni tanít, tehát rontja az idegeit, viszont azonban a jó zenében bizonyos kárpótlást kap. Ittak tehát elsősorban a szegény, nyomorult sorsuk miatt, másodszor a tehetséghiány érzése ellen, harmadszor az óraadás izgalmainak és fáradságának ellensúlyozására, negyedszer az elégedetlenség és kellemetlen érzések miatt, amiket a saját zenéjük hallgatása keltett föl.

Hatalmas adagokat vettek magukhoz, Kulhanek reggel három pohár snapsszal kezdte, délelőtt ivott két pohár sört, és azután éjfélig tíz-tizenkét spriccer volt a rendes adagja. Szukop aránylag még sokkal többet ivott, mert csak pálinkával és rummal élt, és felvitte naponkint nyolc-kilenc deciig. A karmesterükről, Stoczekről jobb nem beszélni.

Ő Budapesten tanult, mindenkinek azt mesélte, hogy Erkeltől, de abbahagyta. Az őrültekházába került valami szerelem miatt, másfél évig be volt zárva, azután, mikor kiengedték, mindjárt pályázott. Állítólag, mikor a városba érkezett, egészen egészséges volt. Tele volt ambícióval, erővel, tervekkel, és egy szimfóniának a vázlatát hozta az útitáskájában. Hónapokig járt a polgármester nyakára, hogy oboistát és fagottistát kapjon. Teljes zenekart akart, és arról beszélt, hogy be fogja tanítani a Harmadik szimfóniát. De az egész dolog megakadt. Az oboistát és a fagottistát nem kapta meg, és a hiányos zenekarral nem volt kedve vesződni. Egy év múlva már beszüntette a próbákat, és egyszeri lejátszás után előadott mindent. Két év múlva már sokat ivott, mindennap berúgott, és a zongoráját eladta. A harmadik esztendőben megvételre kínálta a Tristan és a Lohengrin drága, nagy partitúráit, amiket addig féltő gonddal őrizgetett otthon a szekrényében. Persze, senki se akadt, aki megvegye.

Az ötödik évben mintha újra nekiszánta volna magát valaminek. Írt egy kis Adagiót hegedűre és zongorára, beküldte Budapestre, és kiadták. Örömnap volt ez valamennyiüknek. A tanítványaiknak eldicsekedtek a nagy hírrel, és aki csak valamit tudott, azzal megvétették a kottát. Wagner-utánzat volt persze, szerény, oktalan kis kompozíció, de mégis nyomtatott kotta. Ennek a nyomán a karmester új, fekete ruhát vásárolt, és újra jelentkezett a polgármesternél az oboista és a fagottista végett. A polgármester azt mondta, hogy a közgyűlés elé viszi. Fél év telt el, a közgyűlés leszavazta az indítványt; Stoczek ezek után szintén a pálinkára tért át.

És megmaradt mellette. Tíz esztendő alatt csinos májzsugorodást szerzett. Egy reggel vért hányt, és pár nap alatt vége volt. Állítólag hosszú vita folyt, hogy a temetésen a zenét maga a zenekar szolgáltassa-e, vagy ne. Végre megállapodtak, hogy az önkéntes tűzoltók zenekarát, gyűlölt riválisukat, amelyről mindig csak a megvetés és lekicsinylés hangján szoktak beszélni, hívják meg. A koporsó körül ott álltak valamennyien: Berán, Kulhanek, Manojlovics, Szukop és a többiek. A szomorú alkalomra való tekintettel már mind hatalmasan tele voltak alkohollal, és jól láthatta bárki, hogy semmi bánatot, meghatottságot nem éreznek. A bor megóvta őket attól a rettenetes gondolattól, hogy tulajdonképpen valamennyien a saját sorsukat látják maguk előtt. Ettől pedig menekülniök kellett, mert igazán semmi mód nem kínálkozott reá, hogy az ivást abbahagyhassák. Ha jobb fizetést adtak volna nekik, ha törődtek volna velük, ha új rézfúvó hangszereket vásárolt volna nekik a város, ha kiegészítette volna a zenekart, ha érdemes lett volna nekik összeszedni magukat és visszatérni!… De így, lenézve, szegényen, átkozott rossz instrumentumokkal, amikkel csak macskazenét lehet űzni, így meg kellett maradniok sorsuk és végzetük mellett.

Stoczekről a helyi lap azt írta, hogy kiváló tehetség volt, és hogy a szerb király egy ízben kitüntette. Erről senki sem tudott, mint ahogyan nem is volt igaz, de Stoczek valamikor véletlenül részegen hazudta egy újságírónak. Ugyanez alkalommal megemlítették hegedűre és zongorára írt Adagióját mint értékes talentumának egyik bizonyítékát. Erre a cikkre nagyon büszkék voltak a muzsikusok, és a temetés estéjén egy tanítóval, a zenekar egyik barátjával, németre fordíttatták.

Stoczek után két hónapra, pontosan ugyanolyan körülmények között, mint a karmestere, eltávozott Kumpert is, a pozaunista. Vért hányt, vége volt.

Az új karmester, egy fiatal, zömök és erőszakos ember, aki méghozzá nem is beszélt jól németül, elvégezte a többit.

Suseket elüldözte, mert az feleselni mert vele. Beránnak a feleségét elcsábította, és a tetejébe részegség címén lépten-nyomon felíratta a színháznál, úgyhogy minden fizetése ráment. Neki is mennie kellett. A többieket nyugdíjaztatta. Alig kettőt-hármat tartott meg. Aztán keresztülvitte a városnál, hogy emeljék föl duplájára a muzsikusok fizetéseit. Sikerült neki. Kapott oboistát és fagottistát is. Új hangszereket vásároltatott. Egy év múlva a városi színházban előadták a Harmadik szimfóniát. Az egész város határozottan ünnepelte az új karmestert. A régi muzsikusok a karzaton hallgatták az előadást. Úgy érezték, hogy valami rettenetes igazságtalanság történt velük. Mert a muzsika jó volt, pontos és tiszta. Olyan, amilyenre annyi esztendőn keresztül homályos érzéssel, fájó szívvel vágytak.

Arra gondoltak, milyen jó volna elölről kezdeni, fiatalnak lenni, és ezzel a keményfejű, tehetséges, energikus karmesterrel együtt dolgozni. És a vastag zsírréteg alatt, amit a sör hosszú évtizedek alatt a szívük köré font, fájt, fájt a szívük.

Nem tudták, hogy a tragédiájuk tulajdonképpen az volt, hogy a XIX. század második felében kerültek Magyarországra, egy műveletlen és szegény korszakban, amikor senkinek se volt kedve és ideje, hogy muzsikával törődjék. Az új nemzedék izgatott és telhetetlen vágya a szép és művészi iránt pedig csak a század utolsó esztendőiben ment át a társadalom vérkeringésébe. – Stoczek éppen jókor halt meg. – És a „muzsikusok” is valamennyien pontosan erre az időre öregedtek meg, és dőltek ki a pultok mellől. Nem tudták meg soha, hogy a cigányos, kultúrátlan Magyarország áldozatai voltak, hogy ez rontotta meg az életüket, ez vette el tőlük a zene élvezetét, amihez csekély tehetségük mellett is joguk volt, ez rabolta el nemtörődömségével az ambíciókat, ez kényszerítette rá őket az ivásra, arra, hogy nyomorultul éljenek, és szegényen, csalódottan, nyomorultul haljanak meg.

Novellák, amelyek kimaradtak
a korabeli kötetekből

Pán halála

Írta: Thamus

A kávéházban csend volt. Rossz és olcsó cigaretták füstje kerengett a piktortársaság fölött. A májusi alkonyodás utáni lila félhomály ömlött el a termen. Az emberek beleolvadtak a sötétségbe.

Az öreg festő megszólalt:

– Ilyen különös, lázas és egyszersmind bénítóan nyugalmas májusi alkonyatokon sok év óta ugyanaz az érzelem fog el. Mindig fáradtabban és fáradtabban érzem ezt, s fáj nagyon. Elmondom sorjába.

Csendesen beszélt, érteni lehetett minden szavát, hangjának tompa meghatottságát. Künn zsongott a város.

– Volt egy modellem. Gyönyörű szőke, szép lány. Tökéletes akt. Tudjátok, milyen ritka ez… S amellett szerettem; ő is engem, csendesen imádva. Nincsen fogalmatok nektek, fiúk, az ilyen szerelemről. Nem az a romboló vágy volt, mint talán nálatok. Teremtő, nagy érzelem.

Megtaláltuk és megértettük egymást.

Munkatársam volt a festésben. Megmondtam neki, mit akarok festeni. Megértette a szívével, csendesen megcsókolt, én is őt. S festeni kezdtem.

Istennek éreztem magam, mikor ilyenkor az ecsettel kezemben vásznam elé ültem.

Egy szép májusi nap találkoztunk először. Ezt a találkozást megfestettem. Színhely a szegényes műterem; szemben egymással a fiatal festő és a szép modell… Ismeritek?

– Láttuk – ümmögött csendesen pár ember.

– Nálam maradt. Istenem, milyen ihletben, szerelmes lélekkel teremtettem ekkor.

Ő maga semmi művészethez nem értett, még csak nem is énekelt, de szerette, érezte.

Hallgatta esténként, amikor zongoráztam. Leginkább Beethovent. Az erőt csodáltam benne, s szerettem is. Tőle, Beethoventől tanultam meg, hogy egyedül az erő örök a művészetben. Egyszer az Appassionatát játszottam. Tetszett neki. Azután mindennap eljátszottuk. Ő hallgatott lelkesülten, gyönyörű lelke benne volt szép szemében, s nézett rám. Mondtam már, érezte a művészetet, s szerette teljes szívéből, elsősorban bennem.

És az enyém volt…

Akkor festettem a Pán halálát is, amit az állam vett meg. Legjobb képemet. Azt a szomorú, de szomorúságában is szép jelenetet ábrázolja, midőn Pán, az ókori képzelődés művészistene, a nagy, kecskelábú és nemes arcú szatír meghal. A művészet vele költözik a földről. A naiv mesekor, a képzeletek költői országa. A művészek boldog hazája.

Ezt akartam avval a képpel elmondani. Hogy a művészet egyedüli szép valami, ami tökéletes is a földön. Ezt mondták a sirató nimfák, a növények, a kövek, a halott Pán arca. Az utolsó legszebb jelenet… A föld ábrándvilága távozik innen.

Mindent el tudtam mondani, amit akartam, ezen a képen.

Mikor készen volt, ketten néztük soká. Nem felejtem el soha, hogy csókolt meg, hogy beszélt hozzám ekkor.

Harmadnap beszállítottuk a tavaszi tárlatra. Megvették. Nagy aranyérem… dicsőség, és szeretett ő, ahogy csak tudott, és én is, ahogy csak tudtam.

Azután, hogy, hogy nem, megfázott. Máig sem tudom, hogy? Hiszen alig mentünk ki.

Távozni kellett neki. Egy esztendeig volt múzsám, szép, szőke múzsám. Távoznia kellett tőlem.

Egy hét alatt meghalt.

Az orvos nem tudott megállapítani semmit, csak halvány szívbaj jeleit.

Mikor ott feküdt karjaim között a hófehér párnán, kibomlott szőke hajával, holtan, éreztem, hogy itt hagy engem a művészetem mozgatója is, az ecsetem verőfényes színei elvesznek. El is vesztek…

Az én szőke, szép Pánom meghalt. Ő volt a Pán, a művészisten, az ábrándos képzeletlény, a szép arcú szelíd szatír.

Ott a műteremben teríttettem ki. A falnál oldalt állottak a festőállványok, a zongora, a mosdóasztal, a nagy megkezdett vásznak, a poros festékek. Ő meg a nagy üveges terem közepén feküdt, fehéren, szép szőke hajával. Fenséges nyugalmat teremtett a rendetlen műteremben.

Akkor, emlékszem, bolondnak híreszteltek el. Azon éjjel folyton zongoráztam ott a ravatal mellett. Sírtam, jajgattam az Appassionatát. Csak azt.

Nem kelt föl. Az ujjaimba már görcs állott, csak reggelre hagytam abba. Egy zongorahúr elszakadt, majd a szemem csapta ki.

Lassan, ügyetlenül mosogattam; azután csak őt, őt néztem, és sirattam.

Eltemettük. Visszamentem az üres műterembe, s megint, megint zongoráztam. Reggel ott találtak a földön, a zongora mellett. Vagy egy hétig azután félig ájultan, félig alva, s mindig vele álmodva az ágyban feküdtem.

Azután jó ideig nem dolgoztam. Mikor már dolgozni tudtam, akkor is sírtam csak az ecsettel. Unalmasak lettek a képeim, mint az újságok mondták.

Ezeket érzem végig ilyen májusi lila alkonyatokon…

Csend volt. A lámpákat gyújtogatták. A festők felcihelődtek.

Novellák, amelyek
töredékben maradtak

Józsika

Júniusi délután volt. A kisfiút megcsókolta a mamája. – Megsimogatta szöszke haját, mely alatt akaratos, nagy koponya volt. A kisfiú sietett a lépcsőkön le az utcákra. Iparkodott előre, barna szeme akaratot fejezett ki. Végre egy nagy épülethez ért. Az iskola. Sok fiú sietett föl a termekbe, ő is bement egybe. Nem beszélgetett a durva és legtöbbnyire vihogó kölykökkel, könyökére támasztotta fejét, és kibámult a felhőkre. De egyszerre eszébe jutott valami, előkereste a tollát, megvizsgálta a téntáját, és nyugodt biztonsággal próbálta az írást. Bejött a tanító. Kiosztotta a papirosokat, melyekre a vizsgai mintaírásokat kellett írni. A fiúk hozzáfogtak. A nap melegen sütött be az ablakokon. Reátűzött a kisfiú fejére, s aranyos glóriába vonta. A tanító, aki ebédre sok bort ivott, álmos volt, nyújtózkodott a székében, és hajtotta a legyeket magáról. Közben megszólalt:

– Csak szépen, gyerekek, szépen!

Lassanként mind belefogtak a munkába. A fülledt nyári délutánban munkálkodó kisfiúk izzadságának szaga összekeveredett a tintaszaggal. Nagy legyek döngtek a tanterem piszkos üvegablakain, tollsercegés, ásítások, csendes mozgolódások hallatszottak itt-ott. Néhány bohém természetű és virgonc gyerek csakhamar kész volt az írással. Elmentek ki a napra, behallatszott az utcáról vidám kiabálásuk.

Fogyott az idő – múlott az álmos, sárga délután, s a tanteremben mind kevesebb és kevesebb munkálkodó kisfiú írt.

Józsika is írt még. Az első nem tetszett neki, újat kezdett, a másodikra pacát ejtett. Megkezdte a harmadikat, olyan türelmes akarattal, mint az elsőt. Rótta egymás mellé a fekete, nedves betűket, szigorúan nézte a fehér papirost, vigyázva – nehogy kimenjen a sorból –, szinte lélegzetfojtva hajlott előre, s szőke haján a napfény arany glóriában csillogott. Befejezte azt is, de amint nézegette, hibát talált. Türelmesen kezdett újat. Már maga ült a teremben a tanítóval, ki szerette volna, ha már kész, ha mehetett volna haza. Józsika mindezzel nem törődött. Nem jutott eszébe a jó mama, ki ozsonnával várta otthon, nem a szabad, kék levegő s a kert. Fáradhatlanul makacsul és vigyázva rótta egymás mellé a nedves, fekete betűket. Szöszke feje felett, melyet az utolsó, álmos délutáni napsugár világított meg – e fej felett komor, nagy sejtelem ködei lengtek.

Lábjegyzetek

8 Maceráció: a lágyrészek csontvázról való lerohasztása.

27 „Ha ezt a pallost a magasba emelem / szegény bűnöst örök életre ítélem.” (német)

35 Ütem szerint (német).

36 Harsona.

A javított és bővített kiadásról

Csáth Géza összegyűjtött novelláinak javított és bővített kiadása tartalmazza a Mesék, amelyek rosszul végződnek címmel a Magvető Kiadónál 1994-ben megjelent első, és a 2006-ban megjelent második kiadás teljes, átnézett és a szükséges helyeken korrigált anyagát, kiegészítve egy válogatással az író kéziratban és töredékben maradt novelláiból. Utóbbiak a korábbi kiadások összeállítása idején még magántulajdonban voltak, és létezésüket legfeljebb sejteni lehetett; mostani megjelenésükre az író hagyatékának közgyűjteményekbe való kerülése adott lehetőséget. A válogatás során a nyitott mű, a töredék sajátos esztétikai hatását tartottuk szem előtt. Olyan szövegeket kerestünk, amelyeknek már kellőképpen kibontakozott a cselekménye ahhoz, hogy megszakadásukat az olvasó valódi veszteségként érzékelje, ugyanakkor elgondolkodhasson: hová is vezethette volna őt a történet. Keletkezési idejük pontosan nem meghatározható, stílusjegyeik alapján azonban többségük (a Józsika című középiskolás zsenge kivételével) 1910 és 1914 között keletkezhetett, amikor a pszichoanalitikus-író időnként már didaktikus zárlatokkal rontotta novellái esztétikai értékét. Akár nyereségként is értékelhetjük, hogy a befejezetlen szövegek ettől megkímélnek minket. Az őrnagy című novella két töredékes változatban is fennmaradt; a mindössze néhány sorból állót a terjedelmesebb szöveg előtt helyeztük el. Egy budapesti kutya emlékiratai címmel Csáth minden bizonnyal több részből álló novellafüzért tervezett, első és második részén párhuzamosan dolgozhatott, de egyiket sem fejezte be. Igazi kuriózum a Bosszú című novella, amely a jól ismert Lányi Hedda–Kosztolányi-szerelemre vet sajátos fényt. Első oldalait Csáth írta, majd átvette a szót öccse, az afférban szintén érintett Brenner Dezső, és ő fejezte be a történetet.

A novellák sajtó alá rendezése során javítottuk a nyilvánvaló elírásokat, illetve nyomdahibákat, pótoltuk a következetlen és sokszor hiányzó központozást, s általában a mai helyesírási szabályokat követtük. Megtartottuk ugyanakkor a korra, illetve Csáth Gézára jellemző sajátosságokat. Az idézőjelbe tett címek esetében az idézőjeleket elhagytuk és a címeket kurziváltuk, továbbá a sorszámneveket ma használatos alakjukra, az órákat jelölő számokat (a Katonai behívó című novella kivételével) betűvel írtuk ki. Az ismert szövegek esetében a közlés alapja minden esetben a korabeli publikáció, beleértve azokat a novellákat is, amelyeknek már volt modern kiadásuk; e kiadások szövege ugyanis sok helyen pontatlan. Köteteiben Csáth egyes novelláit datálta; esetükben a dátumnak nyilvánvalóan jelentőséget tulajdonított, ezért megtartottuk őket.

A novellák megjelenéséről, a korábbi (esetleg későbbi) változatairól, a kéziratban maradt szövegek lelőhelyéről a jegyzetapparátus tájékoztat. Az egyes jegyzetek elején mindig a mostani kiadáséval megegyező szövegű novella megjelenési helyét és idejét adjuk, majd ezt követik (ha vannak) az újabb megjelenések, illetve a korábbi és a későbbi változatok. Ahol Csáth a címet is megváltoztatta (vagy csak a címet változtatta meg), ott közöljük az új címet is. A változatok kijelölésénél nem a kritikai kiadások elvárásai szerint jártunk el; a mindössze néhány szavas eltérést mutató szövegeket nem vettük fel a változatok közé.

A kötet összeállítása során Dér Zoltán bibliográfiájára támaszkodtunk (Csáth Géza-bibliográfia, Újvidék, 1977); e munka nélkül a mostani kiadás sem jöhetett volna létre. Dérnél pontosabban jelöltük azonban a másodközléseket és a változatokat, és azonosítottuk a más címmel újraközölt elbeszéléseket. A pontatlanoknak bizonyult adatok esetében elsősorban Nagy Júlia szegedi könyvtáros kéziratos Csáth Géza-bibliográfiája igazított el.

Jegyzetek

A VARÁZSLÓ KERTJE
Deutsch Zsigmond és társa, Bp., 1908.

Tor: Budapesti Napló, 1906. nov. 25. 2–3. – Korábbi változat: Maris, Bácskai Hírlap, 1905. ápr. 23. 11. – Későbbi megjelenés: Tolnai Világlapja, 1909. okt. 31. 2098–2099.

Fekete csönd: Korábbi változat: Bácskai Hírlap, 1905. aug. 20. 1–3.; Budapesti Napló, 1906. ápr. 26. 1–2. – Későbbi megjelenés: Az őrült, Tolnai Világlapja, 1910. febr. 13. 382.

Történet a három leányokról: Korábbi változat: Mese a lányokról, Bácsország, 1905. jún. 11. 9–10.; Magyar Szemle, 1906. aug. 2. 486–487. – Későbbi megjelenés: Tolnai Világlapja, 1910. jún. 5. 1299–1300.

Jolán: Korábbi változat: Budapesti Napló, 1906. dec. 8. 2–4. Későbbi megjelenés: Tolnai Világlapja, 1910. aug. 28. 1994–1995.

A kályha: Új Idők, 1907. jan. 27. 116. – Korábbi változat: Bácsország, 1905. jan. 1. 6–7.

Mariska az anyjánál: Budapesti Napló, melléklet, 1906. dec. 25. 2. – Korábbi változat: Bácskai Hírlap, 1905. jún. 11. 1–3. – Későbbi megjelenés: Tolnai Világlapja, 1911. jan. 22. 225.

Találkoztam anyámmal: Budapesti Napló, 1906. máj. 29. 2. – Későbbi megjelenés: Polgár, 1910. júl. 28. 1.

Eroica: Korábbi változat: Budapesti Napló, 1906. nov. 1. 2–4.; Bácskai Hírlap, 1906. nov. 25. 1–4. – Későbbi változat: Bajai Hírlap, 1909. aug. 1. 1–3. (Valószínűleg nyomdahiba miatt egy bekezdés hiányzik.) – Későbbi megjelenés: Az albíróék és egyéb elbeszélések. Mozgó Könyvtár II. évf. 35. sz. Bp., 1909. 39–54.

A gyertyák: Korábbi változat: Fidibusz, 1907. máj. 24. 5.

Este: Mese az estéről, Budapesti Napló, 1907. márc. 22. 2–3.

Szombat este: Con melancholia…, Budapesti Napló, 1907. jún. 8. 2–3. – Későbbi megjelenés: Polgár, 1908. jún. 27. 1–2.; Bácskai Hírlap, 1913. okt. 12. 1–3.

A varázsló kertje: Korábbi változat: Budapesti Napló, 1907. júl. 16. 2–3. – Későbbi megjelenés: Igazság [Zombor], 1909. márc. 1. 7–11.

Nyári bál: Budapesti Napló, 1907. aug. 23. 2–3. (Korábbi változat.)

A béka: Korábbi változat: Bácsország, 1905. nov. 15. 5–6.; Magyar Szemle, 1906. jún. 7. 357–358. – Későbbi megjelenés: Budapesti Napló, 1909. szept. 12. 2–3.

Mesék, amelyek rosszul végződnek: Budapesti Napló, 1906. jún. 7. 1–2. (Hiányzik az Ötödik mese); Szeged és Vidéke, 1906. aug. 12. 7. (Hiányzik az Első mese és az Ötödik mese); Misztikus mesék, Budapesti Napló, 1907. ápr. 12. 2–3. (Csak az Ötödik mese) – Az Első mese korábbi változata: Mesék, Bácskai Hírlap, 1904. nov. 27. – A Második mese korábbi változata: Mesék, Bácskai Hírlap, 1904. okt. 30. 9–10. – A Harmadik mese korábbi változata: A mester meséi, Bácskai Hírlap, 1905. febr. 19. 3–5.

A sebész: Korábbi változatok: Az idő, Bácsország, 1905. ápr. 2. 12.; Magyar Szemle, 1906. szept. 20. 600–601.; Bácskai Hírlap, 1906. okt. 21. 1–4.

A kék csónak: Korábbi változat: Budapesti Napló, 1907. okt. 23. 2–3.

A költő megtérése: Budapesti Napló, 1907. ápr. 3. 2–3. – Későbbi megjelenés: Bajai Hírlap, 1909. júl. 25. 1–2.; Az albíróék és egyéb elbeszélések. Mozgó Könyvtár II. évf. 35. sz. Bp., 1909. 55–62.

Tavaszi ouverture: Budapesti Napló, 1907. jan. 20. 2–3. – Korábbi változat: Olvadás, Bácskai Hírlap, 1905. febr. 19. 3–5. – Későbbi megjelenés: Független Magyarország, 1908. szept. 26. 1–2.

A vörös Eszti: A Hét, 1908. márc. 1. 130–133. – Későbbi megjelenés: Az Érdekes Újság Dekameronja, Bp., 1913. 61–77.

A varázsló halála: Későbbi megjelenések: Bácskai Hírlap, 1908. ápr. 26. 2–3.; Független Magyarország, 1908. szept. 26. 2–3.

AZ ALBÍRÓÉK ÉS EGYÉB ELBESZÉLÉSEK
Mozgó Könyvtár II. évf. 35. sz. Bp., 1909.

Apa és fiú: Népszava, 1908. szept. 27. 6–7. – Korábbi változatok: Találkozás (Történet a boncteremből), Szeged és Vidéke, 1905. nov. 19. 2–3.; Magyar Szemle, 1906. ápr. 12. 230–231.; Bácskai Hírlap, 1906. jún. 24. 3–5.

Az albíróék: Budapesti Napló, melléklet, 1907. máj. 19. 1–2.; Bácsmegyei Napló, 1909. júl. 25. 2–4.

Péter levele: A Család, 1908. nov. 16. 10–11.; Bajai Hírlap, 1909. aug. 8. 1–2. – Későbbi megjelenés: A bicska, Tolnai Világlapja, 1910. dec. 11. 2869–2870.

DÉLUTÁNI ÁLOM
Nyugat, Bp., 1911.

Délutáni álom: Nyugat, 1908. szept. 1. 69–78.

Anyagyilkosság: Nyugat, 1908. máj. 1. 489–496. – Későbbi megjelenés: A Nyugat Almanachja, Franklin Társulat, Bp., 1912. 86–89.

A kisasszony: Későbbi megjelenés: Érdekes Újság, 1913. dec. 28. 30–31.

Régi levél: Budapesti Napló, 1907. szept. 22. 3–4.; Pergament, Független Magyarország, 1909. ápr. 25. 1–3.

Ópium. Egy idegorvos levelesládájából: Nyugat, 1909. febr. 16. 221–223.; Bácsmegyei Napló, 1910. okt. 16. 1–2. – Későbbi megjelenés: Érdekes Újság, 1916. jan. 16. 26.

Johanna: Világ, 1910. júl. 1. 1–3.

Józsika: Élet, 1909. máj. 9. 602–604.; máj. 16. – Későbbi megjelenés: Érdekes Újság, 1915. júl. 18. 31–34.

Pista: Világ, 1910. dec. 6. 1–2. (Korábbi változat.)

Nagy Balázs – Kis Balázs: Budapesti Napló, 1907. febr. 24. 3–5.; Simfonia domesztika, A Hét, 1909. máj. 2. 295–296. – Későbbi megjelenés: Budapesti Újságírók Egyesülete Almanachja. Bp., 1912. 158–163.

Emlékirat eltévedésemről: Nyugat, 1908. dec. 15. 476–481. – Későbbi megjelenés: Érdekes Újság, 1915. febr. 21. 24–26.

A Kálvin téren: Független Magyarország, 1908. nov. 29. 1–3.; Bácskai Hírlap, 1909. máj. 13. 1–4. (A kötetben olvasható szöveghez képest mindkét helyen egy-egy mondat eltérés a 3. részben.)

Hegyszoros: Nyugat, 1910. okt. 1. 1363–1367.

SCHMITH MÉZESKALÁCSOS
Athenaeum, Bp., 1912. (Modern Könyvtár)

Schmith mézeskalácsos: Világ, 1910. okt. 18. 1–3. – Későbbi megjelenés: Bácskai Hírlap, 1912. ápr. 14. 1–3.

Egymást boldogítva: Élet, 1909. jan. 3. 16–20. – Későbbi megjelenés: Budapesti Újságírók Egyesülete Almanachja, Bp., 1914. 17–24.

Gyilkosság: Független Magyarország, 1910. febr. 6. 1–2. – Korábbi változatok: Az elvek, Bácsország, 1905. szept. 7. 9.; Budapesti Napló, 1906. aug. 11. 2–4.; Próba, Bácskai Hírlap, 1908. dec. 25. 2–4.; Szegény Péter, Élet, 1910. jan. 2. 19–20.

A kutya: Élet, 1909. febr. 28. 190–224.; Barnabás bácsiék, Független Magyarország, 1910. márc. 15. 37–39.

Gimnazista fantáziák: Független Magyarország, 1909. febr. 21. 1–2. – Korábbi változatok: A pásztor, Bácskai Hírlap, 1904. ápr. 10. 7.; Sokrates, Bácskai Hírlap, 1904. aug. 20. 4–5.; Egy meghalt föld törteneteiből, Magyar Szemle, 1906. júl. 12. 436–437.

A doktorné: A Család, 1909. szept. 2. 2–5.; Egyetemi Lapok, 1909. nov. 25. 5–6.; Aurora, 1911. febr. 25. 80–87. (Karikatúra egy apró hölgyről címmel) – Későbbi megjelenés: A Hét, 1914. okt. 25. 639–642.

Pali: Ifjúsági Lapok, 1909. júl. 20. 330–331. (Lakótársam címmel); Független Magyarország, 1909. okt. 2. 1–4.

Nervus rerum: Világ, 1910. szept. 13. 1–3.

Hajnali elbeszélés: A Hét, 1908. nov. 29. 766–767. – Korábbi változat: Szomorú történet, Budapesti Napló, 1906. szept. 1. 2–3.

MUZSIKUSOK
Tevan, Békéscsaba, 1913.

Muzsikusok: Korábbi változat: Világ, 1911. okt. 10. 1–3.

Rozi: Az Újság, 1912. febr. 21. 1–3. – Későbbi megjelenés: Érdekes Újság, 1914. márc. 8. 28–30.

Erna: Világ, 1911. márc. 12. 1–2.

Egy vidéki gimnazista naplójából: Nyugat, 1910. máj. 1. 621–627. (Korábbi változat.)

Irén mama: Pesti Napló, 1911. dec. 27. 1–3.; Bácskai Hírlap, 1911. dec. 31. 1–3.; A Polgár, 1913. júl. 20. 2–4.

A díszoklevél: Világ, 1911. febr. 21. 1–3. – Későbbi megjelenés: Érdekes Újság, 1913. október 19. 25–26.

NOVELLÁK, AMELYEK KIMARADTAK
A KORABELI KÖTETEKBŐL

Pán halála: Bácskai Hírlap, 1903. jún. 11. 1–2.; Bajai Független Újság, 1903. jún. 20. 1–2.

Szeptember: Bácskai Hírlap, 1903. jún. 25. 1–2.

Szonáta pathétique: Bácsmegyei Napló, 1904. jan. 5. 2–3.

Korhely Nagy János: Bácskai Hírlap, 1904. ápr. 17. 8.

Mesék: Bácskai Hírlap, 1904. okt. 30. 9–10.

A fekete kutya: Bácskai Hírlap, 1904. nov. 6. 8.

Mese a kávéházból: Bácsország, 1904. nov. 20. 7.

Mesék: Bácskai Hírlap, 1904. nov. 27. 7–8.

A mester meséi: Bácskai Hírlap, 1904. dec. 25. 12.

Mesék: Bácskai Hírlap, 1905. márc. 25. 7.

Az első párbaj: Bácsország, 1905. ápr. 23. 7.

Részletek Mariska naplójából: Bácsország, 1905. jún. 25. 9.; júl. 2. 6–7.

Mesék: Bácsország, 1905. aug. 27. 7.

A riporter álma: Bácskai Hírlap, 1905. dec. 31. 9–10.

Nyári szenzáció: Bácskai Hírlap, 1906. jún. 27. 4.

Trepov a boncolóasztalon: Budapesti Napló, 1906. szept. 23. 6.

Családi jelenet: Budapesti Napló, 1906. nov. 18. 2–4. – Későbbi megjelenés: Bácskai Hírlap, 1907. jan. 13. 1–4.; Kis családi dráma, Pesti Napló, 1914. febr. 2. 1–2. – Későbbi változat: Házi komédia, Független Magyarország, 1909. jún. 13. 1–3. (Ez utóbbi változattal szemben azért döntöttünk a Budapesti Naplóban megjelent szöveg közlése mellett, mert 1914-ben, a Pesti Naplóban, néhány szó változtatástól eltekintve, Csáth maga visszatért hozzá.)

Pál és Virginia: Budapesti Napló, 1907. jan. 17. 2–3. – Későbbi megjelenés: Bácskai Hírlap, 1907. aug. 11. 2–3.; Bajai Hírlap, 1907. aug. 18. 1–2.; Vasárnapra való mese, Politikai Hetiszemle, 1908. ápr. 19. 6–10.; Vasárnapra való mese, Független Magyarország, 1909. szept. 19. 1–2.; A Polgár, 1910. aug. 3. 1–2. – Későbbi változat: Vasárnapra való mese, Érdekes Újság, 1914. júl. 12. 31–32.

Laci újságírónak készül: Szeged és Vidéke, 1907. febr. 10. 2–3.

Párbeszéd a szeretetről: Bácskai Hírlap, 1907. márc. 17. 1–3. – Későbbi megjelenés: 1, 2, 3…, Független Magyarország, 1909. márc. 14. 34.; 1, 2, 3…, Érdekes Újság, 1915. nov. 14. 30.

Misztikus mesék: Budapesti Napló, 1907. ápr. 12. 2–3.

Hétfő: Budapesti Napló, 1907. máj. 1. 2–4.

Jutalom: Budapesti Napló, 1907. máj. 23. 2–3.

Bauer házassága: Bácskai Hírlap. 1907. jún. 23. 1–3. – Későbbi megjelenés: Népszava, 1908. nov. 1. 2–3.; Érdekes Újság, 1914. ápr. 5. 27–28.

Történet egy gyógyszerészettan-hallgatóról: Népszava, 1908. márc. 22. 2–3. – Későbbi megjelenés: Bácskai Hírlap, 1908. aug. 2. 3–4.; 1837, Független Magyarország, 1909. nov. 14. 1–2.; 1837, Érdekes Újság, 1914. okt. 25. 27.

Pesti mese: Népszava, 1908. júl. 5. 2–3. – Későbbi megjelenés: Bácskai Hírlap, 1908. szept. 6. 2–3.; Tolnai Világlapja. 1909. szept. 26. 1861.

A fagottista: Budapesti Napló, 1908. okt. 3. 2. – Későbbi megjelenés: A zenész, Tolnai Világlapja, 1911. dec. 10. 3076–3077.

Ernőke: Új Idők, 1908. okt. 11. 333. – Későbbi megjelenés: Tolnai Világlapja, 1912. dec. 22. 3145.

A gyermek: Népszava, 1908. nov. 22. 2–4.

Szorongásos álmok: Független Magyarország, 1908. dec. 25. 59. – Korábbi változatok: A sötét útban, Bácskai Hírlap, 1904. febr. 7. 2.; A lelkiismeret, Bácsmegyei Napló, 1904. ápr. 3. 15.; A magány történetei, Budapesti Napló, 1906. okt. 19. 2–3. – Későbbi megjelenés: Lidércálmok, Tolnai Világlapja, 1909. aug. 15. 1575.

Mese az emberek rosszaságáról: Népszava, 1908. dec. 25. 36. – Korábbi változat: Mesék (A gyermek), Bácskai Hírlap, 1905. márc. 25. 7.

A IX. szimfónia: A Polgár, 1909. febr. 18. 1–2.

Előadás az öltözködésről: Délmagyarország [Szabadka], 1909. márc. 14. 2–3. – Későbbi megjelenés: Farsangi előadás, A Család, 1909. máj. 16. 2–3.

A kőszívű takarítónő: Egyetemi Lapok, 1909. máj. 22. 11–13. – Korábbi változatok: Bácskai Hírlap, 1907. dec. 25. 2–4.; Budapesti Napló, 1908. ápr. 19. – Későbbi megjelenés: Tolnai Világlapja, 1909. dec. 5. 2397–2399.

A sarlach: A Hét, 1909. jún. 27. 423–425.

Bácska: Élet, 1909. júl. 11. 35–40.

Nyári utazás: Élet, 1909. aug. 1. 132–136. – Későbbi megjelenés: Nehéz nappal és boldog este, Világ, 1912. márc. 17. 1–3.; Érdekes Újság, 1913. jún. 8. 23–25.

A tűz papnője: Független Magyarország, 1909. dec. 25. 71. – Korábbi változat: A piromániás kis nő, Fidibusz, 1907. dec. 20. 6.

A gróf úr húsvétja: Szabad Hon [Rákospalota-Újpest], 1910. márc. 27. 2–3.

Elfeledett álom: Világ, 1910. dec. 25. 40–41.

A kút: A Hét, 1911. jan. 22. 51–52. – Korábbi változat: Kútomlás, Népszava, 1908. aug. 2. 2–3.; Bácsmegyei Napló, 1908. dec. 25. 7.

Palincsay: Világ, 1912. jan. 22. 1–3. – Későbbi megjelenés: Érdekes Újság, 1913. márc. 30. 28–30.

Vasút: Világ, 1911. márc. 25. 2–4. – Először Illés Endre adta közre újra (A varázsló halála, Bp., Szépirodalmi, 1964. 319–325.), a hírlap szövegétől több helyen eltérő, de nyilvánvalóan Csáth által korrigált formában. A korrekciók forrása valamely, a hagyatékban fennmaradt kézirat lehetett, így a szöveget Illés nyomán közöljük.

„Albumlevél”: Világ, 1911. ápr. 9. 1–2. – Korábbi változat: Ismeretlen házban, Bácsmegyei Napló, 1909. júl. 11. 2–3. – Későbbi megjelenés: Bácskai Hírlap, 1911. május 7. 2–4.

A viszontlátás: Világ, 1911. aug. 10. 1–2.

Katonai behívó: Világ, 1911. dec. 9. 1–3. – Későbbi megjelenés: Érdekes Újság, 1914. aug. 2. 27–29.

Úszóverseny: Pesti Napló, 1912. febr. 2. 1–3. – Későbbi megjelenés: Érdekes Újság, 1913. dec. 14. 36–39.

A kis Emma: Az Újság, 1912. máj. 1. 1–4.

A bajnok: Élet, 1912. nov. 3. 1386–1394.

Őszi este: Pesti Napló, 1912. nov. 13. 2–6.

Egyiptomi József: Nyugat, 1912. nov. 16. 712–718. – Későbbi, Csáth hagyatékában fennmaradt változata: Híd, 1976. máj. 670–673.

„Souvenir”: Nyugat, 1913. márc. 16. 435–442.

Miklós bácsi tanításai: Az Újság, 1913. márc. 23. 79.

Kisfiúk: Az Újság, 1913. ápr. 12. 1–4.

A kis varróleány vasárnapja: Az Újság, 1913. jún. 4. 1–3. – Későbbi megjelenés: Bácskai Hírlap, 1913. jún. 8. 1–4.

Prutyi: Pesti Napló, 1913. jún. 7. 1–3.

Fürdőn: Érdekes Újság, 1913. júl. 13. 29–30. – Korábbi változat: Budapesti Napló, 1907. okt. 4. 2–3.

A balerina apja: Érdekes Újság, 1913. aug. 24. 31–32. – Korábbi változat: Független Magyarország, 1908. okt. 30. 1–3.; Bácskai Hírlap, 1910. máj. 1. 1–3.

1830. október 20.: Pesti Napló, 1914. jan. 16. 1–3.

Frigyes: Pesti Napló, 1914. ápr. 4. 1–3.

Hosszú baráti levél: Az Újság, 1914. ápr. 12. 86–87. – Korábbi változat: Mécsvirágok, Magyar Szemle, 1906. jún. 28. 408–409.; Bácskai Hírlap, 1906. júl. 8. 2–4.; Füvészkertben, Ifjúsági Lapok, 1909. ápr. 1. 134–135.

Tálay főhadnagy: Nyugat, 1914. jún. 1. 744–757.

Rózsi: Pesti Napló, 1914. júl. 16. 1–3.

Tavaszok: Magyarország, 1916. jan. 26. 3–4. – Dér Zoltán szövegkiadásában (Ismeretlen házban, Újvidék, Forum, 1977.) 1906-ra datálja, eredeti megjelenési helyének jelölése nélkül. Csáth Géza-bibliográfia (Újvidék, Forum, 1977.) című munkájában csak korabeli, 1914-es német fordításának lelőhelye szerepel: Pester Lloyd, 1914. máj. 5. 1–2.

Dénes Imre: Esztendő, 1918. aug. 1. 99–118.

Az új nemzedék: OSZK Kézirattár, Fond 457/9. – Töredékben maradt regény, Csáth hagyatékából először Illés Endre közölte (Apa és fiú. Bp., Szépirodalmi, 1973. 268–277.), Első fejezet címmel. Az általa közölt szöveget a kézirat nyomán korrigálva, eredeti címével adjuk közre.

NOVELLÁK, AMELYEK TÖREDÉKBEN MARADTAK

Józsika: PIM Kézirattár, V. 6059/17.

Álmaimból: PIM Kézirattár, V. 6059/17.

Érettségi vizsga: OSZK Kézirattár, Fond 457/13.

Heller Farkas élete: OSZK Kézirattár, Fond 457/15.

Károly elbeszélése: Pannon Egyetem Könyvtár és Tudásközpont (Sziveri Intézet által felügyelt kézirategyüttes), Ms. Csáth 1/2/33.

Bosszú: Pannon Egyetem Könyvtár és Tudásközpont (Sziveri Intézet által felügyelt kézirategyüttes), Ms. Csáth 1/2/18.

Három csomó női levél: OSZK, Kézirattár Fond 457/22. – A kézirat eleje és vége is elkallódott vagy lappang, a cím tőlünk származik.

Régi levél: Pannon Egyetem Könyvtár és Tudásközpont (Sziveri Intézet által felügyelt kézirategyüttes), Ms. Csáth 1/2/39. (első fogalmazvány) és Ms. Csáth 1/2/40. (tisztázat Jónás Olga kézírásával)

Lajos: PIM Kézirattár, V. 6238/19.

Apollónia: Pannon Egyetem Könyvtár és Tudásközpont (Sziveri Intézet által felügyelt kézirategyüttes), Ms. Csáth 1/2/11., Ms. Csáth 1/2/12. – Két változat, mindkettő cím nélkül, a cím tőlünk származik.

Huszár Lili: OSZK Kézirattár, Fond 457/16.

Egy budapesti kutya emlékiratai: OSZK Kézirattár, Fond 457/11.

Anna: OSZK Kézirattár, Fond 457/7.

Asszonyok: PIM Kézirattár, V. 6238/18. (1–3. és 5–7. kéziratoldalak); Pannon Egyetem Könyvtár és Tudásközpont (Sziveri Intézet által felügyelt kézirategyüttes), Ms. Csáth 1/2/29. (4. kéziratoldal)

Szerelem és karrier: Pannon Egyetem Könyvtár és Tudásközpont (Sziveri Intézet által felügyelt kézirategyüttes), Ms. Csáth 1/2/41.

Jolán és Olga: OSZK Kézirattár, Fond 457/17. – Korábbi megjelenés: Üzenet, 1997. szept.–okt., 607– 609.

Régi papirosok: OSZK Kézirattár, Fond 457/18.

Visszavonulás: Pannon Egyetem Könyvtár és Tudásközpont (Sziveri Intézet által felügyelt kézirategyüttes), Ms. Csáth 1/2/43.

Az Oltok: Pannon Egyetem Könyvtár és Tudásközpont (Sziveri Intézet által felügyelt kézirategyüttes), Ms. Csáth 1/2/16.

Richárd: Pannon Egyetem Könyvtár és Tudásközpont (Sziveri Intézet által felügyelt kézirategyüttes), Ms. Csáth 1/2/28. – Cím nélkül, a cím tőlünk származik.

Az őrnagy: OSZK Kézirattár, Fond 457/8.

Betűrendes címmutató

1830. október 20.

A IX. szimfónia

A bajnok

A balerina apja

A béka

A díszoklevél

A doktorné

A fagottista

A fekete kutya

A gróf úr húsvétja

A gyermek

A gyertyák

A Kálvin téren

A kályha

A kék csónak

A kis Emma

A kis varróleány vasárnapja

A kisasszony

A költő megtérése

A kőszívű takarítónő

A kút

A kutya

A mester meséi

A riporter álma

A sarlach

A sebész

A tűz papnője

A varázsló halála

A varázsló kertje

A viszontlátás

A vörös Eszti

„Albumlevél”

Álmaimból

Anna

Anyagyilkosság

Apa és fiú

Apollónia

Asszonyok

Az albíróék

Az első párbaj

Az Oltok

Az őrnagy

Az új nemzedék

Bácska

Bauer házassága

Bosszú

Családi jelenet

Délutáni álom

Dénes Imre

Egy budapesti kutya emlékiratai

Egy vidéki gimnazista naplójából

Egyiptomi József

Egymást boldogítva

Elfeledett álom

Előadás az öltözködésről

Emlékirat eltévedésemről

Érettségi vizsga

Erna

Ernőke

Eroica

Este

Fekete csönd

Frigyes

Fürdőn

Gimnazista fantáziák

Szókratész

A pásztor

Gyilkosság

Hajnali elbeszélés

Három csomó női levél

Hegyszoros

Heller Farkas élete

Hétfő

Hosszú baráti levél

Huszár Lili

Irén mama

Johanna

Jolán

Jolán és Olga

Józsika

Józsika

Jutalom

Károly elbeszélése

Katonai behívó (Egy kereskedelmi gyakornok naplójából)

Kisfiúk

Korhely Nagy János

Laci újságírónak készül

Lajos

Mariska az anyjánál

Mese a kávéházból

Mese az emberek rosszaságáról

Mesék

Első mese

Második mese

Harmadik mese

Mesék

Első mese

Második mese

Harmadik mese

Mesék

Az utókor

A jószívű szegény ember

A gyermek

Mesék

Mesék, amelyek rosszul végződnek

Első mese

Második mese

Harmadik mese

Negyedik mese

Ötödik mese

Miklós bácsi tanításai

Misztikus mesék

Pénzek a selyempapirosban

A nagyapó és a rózsa

Muzsikusok

Nagy Balázs – kis Balázs

Nervus rerum

Nyári bál

Nyári szenzáció

Nyári utazás

Ópium (Egy idegorvos levelesládájából)

Őszi este

Pál és Virginia

Pali

Palincsay

Pán halála

Párbeszéd a szeretetről

Pesti mese

Péter levele

Pista

Prutyi

Régi levél

Régi levél kézirata a Tannhäuser bemutatójáról

Régi papirosok

Részletek Mariska naplójából

Richárd

Rozi

Rózsi

Schmith mézeskalácsos

„Souvenir”

Szeptember

Szerelem és karrier

Szombat este

Szonáta pathétique

Szorongásos álmok

Találkoztam anyámmal

Tálay főhadnagy

Tavaszi ouverture

Tavaszok

Tor

Történet a három leányokról

Történet egy gyógyszerészettan-hallgatóról

Trepov a boncolóasztalon

Úszóverseny (Egy „nagy nő” férjének elbeszélése)

Vasút

Visszavonulás

Tartalom

A varázsló kertje [1908]

Tor

Fekete csönd

Történet a három leányokról

Jolán

A kályha

Mariska az anyjánál

Találkoztam anyámmal

Eroica

A gyertyák

Este

Szombat este

A varázsló kertje

Nyári bál

A béka

Mesék, amelyek rosszul végződnek

Első mese

Második mese

Harmadik mese

Negyedik mese

Ötödik mese

A sebész

A kék csónak

A költő megtérése

Tavaszi ouverture

A vörös Eszti

A varázsló halála

Az albíróék és egyéb elbeszélések [1909]

Apa és fiú

Az albíróék

Péter levele

Délutáni álom [1911]

Délutáni álom

Anyagyilkosság

A kisasszony

Régi levél

Ópium (Egy idegorvos levelesládájából)

Johanna

Józsika

Pista

Nagy Balázs – kis Balázs

Emlékirat eltévedésemről

A Kálvin téren

Hegyszoros

Schmith mézeskalácsos [1912]

Schmith mézeskalácsos

Egymást boldogítva

Gyilkosság

A kutya

Gimnazista fantáziák

Szókratész

A pásztor

A doktorné

Pali

Nervus rerum

Hajnali elbeszélés

Muzsikusok [1913]

Muzsikusok

Rozi

Erna

Egy vidéki gimnazista naplójából

Irén mama

A díszoklevél

Novellák, amelyek kimaradtak a korabeli kötetekből

Pán halála

Szeptember

Szonáta pathétique

Korhely Nagy János

Mesék

Első mese

Második mese

Harmadik mese

A fekete kutya

Mese a kávéházból

Mesék

Első mese

Második mese

Harmadik mese

A mester meséi

Mesék

Az utókor

A jószívű szegény ember

A gyermek

Az első párbaj

Részletek Mariska naplójából

Mesék

A riporter álma

Nyári szenzáció

Trepov a boncolóasztalon

Családi jelenet

Pál és Virginia

Laci újságírónak készül

Párbeszéd a szeretetről

Misztikus mesék

Pénzek a selyempapirosban

A nagyapó és a rózsa

Hétfő

Jutalom

Bauer házassága

Történet egy gyógyszerészettan-hallgatóról

Pesti mese

A fagottista

Ernőke

A gyermek

Szorongásos álmok

Mese az emberek rosszaságáról

A IX. szimfónia

Előadás az öltözködésről

A kőszívű takarítónő

A sarlach

Bácska

Nyári utazás

A tűz papnője

A gróf úr húsvétja

Elfeledett álom

A kút

Palincsay

Vasút

„Albumlevél”

A viszontlátás

Katonai behívó (Egy kereskedelmi gyakornok naplójából)

Úszóverseny (Egy „nagy nő” férjének elbeszélése)

A kis Emma

A bajnok

Őszi este

Egyiptomi József

„Souvenir”

Miklós bácsi tanításai

Kisfiúk

A kis varróleány vasárnapja

Prutyi

Fürdőn

A balerina apja

1830. október 20.

Frigyes

Hosszú baráti levél

Tálay főhadnagy

Rózsi

Tavaszok

Dénes Imre

Az új nemzedék

Novellák, amelyek töredékben maradtak

Józsika

Érettségi vizsga

Heller Farkas élete

Álmaimból

Károly elbeszélése

Bosszú

Három csomó női levél

Régi levél kézirata a Tannhäuser bemutatójáról

Lajos

Apollónia

Huszár Lili

Egy budapesti kutya emlékiratai

Anna

Asszonyok

Szerelem és karrier

Jolán és Olga

Régi papirosok

Visszavonulás

Az Oltok

Richárd

Az őrnagy

Lábjegyzetek

A javított és bővített kiadásról

Jegyzetek

Betűrendes címmutató

Magvető
Könyvkiadó és kereskedelmi Kft.
www.magveto.hu
www.facebook.com/magveto
magveto.kiado@lira.hu
Felelős kiadó Dávid Anna

Felelős szerkesztő Schmal Alexandra
Korrektor Hradeczky Moni
Borító Pintér József
Műszaki vezető Takács Klári
Művészeti vezető Pintér József

Elektronikus verzió
eKönyv Magyarország Kft., 2023
www.ekonyv.hu
Elektronikus könyv Nagy Lajos

ISBN 978 963 144 370 7

Felhasznált betűtípus: Noto Serif – SIL OFL