Fordította

Szűr-Szabó Katalin

A fordítás az alábbi kiadás alapján készült:

Joanne Harris: Vianne

First published in Great Britain in 2025 by Orion Fiction,

an imprint of The Orion Publishing Group Ltd., London

Első kiadás

Copyright © Frogspawn, Ltd. 2025

Magyar kiadás © Libri Könyvkiadó, Budapest, 2026

Hungarian translation © Szűr-Szabó Katalin, 2026

Minden jog fenntartva.

Borítóillusztráció © The Board of Trustees of the Royal Botanic Gardens, Kew / Bridgeman Images

Neked.

Úgy van. Tudod jól, ki vagy.

Bouillabaisse

1

1993. július 22.

Július 4-e estéjén szórtam szét anyám hamvait New Yorkban. Emlékszem a kikötő bűzére, a nap perzselte kő felett fújó meleg szélre és a perec- és fánkárusok, szemét és füst édeskés, nosztalgikus illatfoszlányaira, a felrobbanó ég felől a tűzijátékok csípős, erős, veszélyes szagára.

Ezennel végeztem New Yorkkal. A város anyám álma volt, nem az enyém. Az utolsó dollárjainkból olcsó jegyet vettem egy Marseille-be tartó gépre, és három nappal később egy egészen más kikötőben találtam magam, és a Földközi-tengert bámultam. A forróság ugyanaz volt, de enyhe szellő fújt, só- és ózonillatot sodort a víz felől. Az a ruhám volt, amelyben ott álltam, és egyetlen vászontáska az irataimmal, a tárcámmal, egy váltás ruhával, anyám gyűrűjével és a kis tisztálkodószeres zacskóval, amelyet a turistaosztályon adnak, egy kopott Franciaország-zsebtérképpel és anyám tarot-kártyájával a szantálfa dobozában. Nem egészen ötszáz frankom volt. Se család, se úti cél. Az útlevelemben a Sylviane Rochas név állt. Ideje volt a környezetváltozásnak.

Anyámmal mindig is a városokat szerettük jobban. Azt mondta, ott könnyebb eltűnni. Könnyebb láthatatlanul jönni-menni. Sosem kérdeztem, miért vágyik arra, hogy elfeledjék. De a városok zsúfoltak, személytelenek, tele átutazókkal. A városokban könnyebb a zsebtolvajoknak, az olcsó szállodákból könnyebb fizetés nélkül lelépni, olcsóbbak az ételek, használt ruhákat lehet kapni, és senki sem tesz fel kérdéseket. A városban egy egyedül csellengő gyerekre nem figyelnek fel, hacsak nincs láthatóan bajban. És én életrevaló gyerek voltam, aki tudta, hova menjen, hogy találjon meg dolgokat, hogy jusson ingyen élelemhez a piacokon, hogyan dolgozzon meg a legszükségesebbért. De most első ízben voltam valóban egyedül. Az anyám nem volt többé, ahogy a félelmei sem, hogy túl sokáig van egy helyen, hogy gyökeret ereszt valahol, nem kísérte a félelme az árnyéktól. Elsősorban a Fekete Embertől, aki a nyomunkban volt. Nem volt már egyik sem, mindegyik szétszóródott a Hudson felől fújó szélben július 4-én. Szabad voltam.

Csakhogy nem így éreztem. A teljes szabadságot néha valamiféle bénultságnak érezzük. Oly sok a választási lehetőség. Annyi ajtó követeli hangosan, hogy nyissák ki. De minden választással sokkal többet kell félretennünk. Elvetett jövők, ismeretlen barátok, meg nem élt életek, nem keresztezett utak. Mindig anyám volt az, aki eldöntötte, hova menjünk. Annyi terv szövődött, és végül oly kevés idő maradt megvalósítani őket. És most itt voltam huszonegy évesen, nem volt semmim, csak az előttem álló választási lehetőségek. Úgy éreztem magam, mint amit elfúj a szél. Elhajítható voltam, mint a szemét.

Az a szél! Ó, igen, már érzem is. A nevét változtatja, ahogy mi tettük: Tramontane, Santa Ana, Sirokkó, Levant, Ostria, Misztrál. Érzem, ahogy magával sodor – talán Olaszországba vagy Spanyolországba, vagy a parton végig Montpellier-be, vagy befelé a szárazföld belsejébe Toulouse-ba vagy Armagnacba.

Melyik lesz az, ’Viane, melyik? Bordeaux vagy Montpellier vagy Nizza? Róma vagy Velence, vagy Milánó? London, Oporto, Strasbourg vagy Berlin? De sohasem olyan hely, ahol már jártunk. És sosem Párizs. Oda soha.

Találomra felütöm a térképkönyvet. Anyám is így tett néha, hogy lássa, milyen egyidejű előfordulások adódhatnak. Az előttem kiterített oldalakon feltárul a Baïse folyó egy szakasza, melyen kis bastides csüngenek, mint levelek az indán. Franciaországnak olyan vidéke ez, amit nem ismerek jól, de amihez végre visszatértem, mintha csak ösztönösen tettem volna.

Az egyik bastide-nak, megerősített új városnak női neve van. Vianne. Majdnem az én nevem, de nem egészen: olyan név, mint egy fából kinövő hajtás. Talán egy jel, a várható dolgoké. A hely, ahol újból kitalálhatom magam. Jónak hangzik, ahova indulhatok, legalábbis amíg nem akad jobb. Igen, talán Vianne-ba megyek, és útközben újra feltalálom magam.

Egyelőre azonban még itt a kérdés, hogy hol aludjak ma éjjel, mit egyek, hol keressem a helyemet ebben a városban, ahol idegen vagyok. És van valami más is. Valami üresség van bennem. Nem a bánaté, mert az nem hiány. A bánat, a gyász az emlékek súlya. Azoké a dolgoké, amelyeket együtt csináltatok, de most már egyedül kell csinálnod. Tudod, hogy ezek az emlékek elhalványulnak, mint egy krétával felrajzolt körvonal a falon, és hogy hamarosan, talán nem ma, de esetleg a jövő héten vagy a jövő hónapban, akár a jövő évben elfelejtem anyám arcának formáját, vagy hogy milyen a szeme színe.

Nem látom anyám nyomait, amikor tükörbe nézek, csak a közösen megélt dolgokat, melyek egy életnyi együttlétből adódnak, azokat, amelyeket a testbe karcolnak. Egyazon naptól lebarnult bőr, szemek sarkában ugyanazok a nevető szarkalábak. Sokat nevettünk anyámmal. Remélem, a testem emlékszik majd rá.

De van egy üresség. Annak érzem. Valami arra vár, hogy betöltsék. Ha egyedül lennék, kártyát vetnék, hogy kiderítsem, mit jelent ez az érzés. A kártya jobban tudja, mint te, ’Viane. Hallgasd meg, mit mond. És most délben, a kikötő felett úszó dízel-, só- és sülthal-bűzben úgy érzem, mintha itt lenne a válasz, pontosan itt a remegő levegőben, és arra várna, hogy megmutassa magát.

Felpillantok, és a nyári égboltra karistolt kettős kondenzcsíkot leszámítva tökéletes, Mária-palástja-kék eget látok. Az alakja majdnem olyan, mint egy rúna, ahogy utat vág az égen. Mintha a hegy tetejére mutatna, ami a város Régi Negyedét uralja, a hegyre, amelyet egy tömzsi, arannyal koronázott, négyszögletes torony zár le. A csúcsáról napfény nyomata szóródik szét. Egy katedrális volna? Ahol arany van egy ilyen városban, az mindig az egyházé. Semmit sem tudok Marseille-ről, bár majd alaposan megismerem, így hát jobb terv híján, a nyári égen látható aranyló repesz felé fordítom az arcomat, és a keskeny utcákon, a sok botladozást okozó lépcsőszakaszon át elindulok felfelé ahhoz, amit hamarosan Notre-Dame de la Garde-ként ismerek meg, vagy ahogy a helyiek hívják, a Jó Anyához, Bonne Mère-hez.

Hosszú, nagyon hosszú gyaloglásnak érzem felfelé. Legalább ezer lépcsőfokon mászom fel, melyek összekötik a rengeteg macskaköves utcát. A kövek felforrósodtak. Érzem a cipőm vékony talpán át. Fáj a lábam, és hirtelen a sírás fojtogat. Feltételezem, hogy ez természetes. Még a terhességem korai szakaszában vagyok, de máris érzem. Valami megváltozott. Nincs hányingerem, csak olyan érzés fog el, mintha valami – akár egy viharfelhő pereme – terjeszkedne. Komoly bajt látok magam előtt. Nemcsak azért, mert egyedül vagyok, vagy mert túl fiatal vagyok, hanem mert egy gyermek lehorgonyoz majd. Arra kényszerít, hogy gyökeret eresszek. Sosem tanultam meg, hogyan csináljam. Anyám soha nem engedte meg, hogy így gondolkodjak. A levegő teremtményei voltunk, fény és esővíz táplált minket. A felelősségérzet, hogy tulajdonunk lehet, akár csupán annyi, mint egy váltás ruha, veszélyes volt. Precedens.

A tárgyak lehúznak, mondogatta mindig. Elhitetik veled, hogy különleges vagy. Azt mondják, hogy ez a földdarab a tiéd lehet, ahelyett hogy arra emlékeztetnének, hogy egy vulkánon táncoló világ bőrén mászkáló bogarak vagyunk.

Anyám sokszor beszélt így, kivált az utolsó évében, amikor a rák elhatalmasodott rajta. New Yorkban a feketepiacon szereztük be a gyógyszereit, erős ópiátokat, amelyek tompították a fájdalmat, de zavarttá és szeszélyessé tették.

Miért hoztalak?, kérdezgette. Miért gondoltam, hogy megmenthetsz?

Ilyenkor természetesen nem volt önmaga. De a hangulatváltozásai kicsi korom óta az életem részei voltak. Emlékszem a jó napokra, a nevetésre, a legapróbb dolgok feletti örömére és arra, hogy a rossz napokon egyre jobban félt attól, ami árnyékként követte. Később aztán megértettem. A Fekete Ember a jövő és a múlt jelképe is volt. Miatta nem maradtunk egy hétnél tovább sehol, és ezért kidobta a játékaimat, az elefántot, a régi barnamacit, Molfettát, a drága Molfettát, amikor kezdtem túlságosan ragaszkodni hozzájuk.

Megérzi rajtad az illatát, mondta mindig. Tudja, mikor kezded megszeretni. Csakis úgy menekülhetsz meg tőle, ha nem kötődsz semmihez, nem hiszel senkiben.

Gyakran eltűnődtem, vajon ez azt jelenti, hogy egy nap engem is elhagy. Olykor talán nem bántam volna. Ez a titkos szégyenem, a tény, hogy néha akartam is, hogy az anyám elhagyjon. És most, hogy én magam is nemsokára anya leszek, azon töprengek, hogy a gyermekem gondol-e majd valaha ilyesmire velem kapcsolatban, és ábrándozik-e majd arról, hogy elszakítsa magát a gyökerektől, melyeket én eresztettem neki? Mert azt máris tudom, hogy ez a gyermek lesz a világom közepe. Máris érzem, bár még nem több egy szívdobbanásnál. Ahogy azt is tudom, hogy szüksége lesz annyi helyre, hogy eltávolodhasson tőlem.

A gyerekek már csak ilyenek, ’Viane, mondogatta anyám. Megtanulják, hogyan távolodjanak el tőled. Neked az a dolgod, hogy szeresd őket. Nekik meg az, hogy elmeneküljenek. És el kell engedned őket, mert ezzel tartozol az univerzumnak.

Ez a tanulság, amelyet Molfetta esetében le kell vonnom, mondta. Molfetta egy nyúl volt, gyerekkorom elejének utolsó és legkedvesebb játéka. Piszkos rózsaszín volt, nyakában szalaggal; évekig megőriztem. Még miután elvesztettem, akkor is suttogtam neki a megszámlálhatatlan motelszoba sötétjében. Temérdek út menti kávézó mosdójában fürdettem. Olyan illata volt, mint a lopakodó életünk éppen aktuális otthonának, és amikor nyolcéves lettem, anyám Syracuse-ban egy vasútállomás padján hagyta, hogy megtanítson arra, hogy ne ragaszkodjak semmihez. Mert könnyebb kevés csomaggal utazni.

Nem tudom a nevedet, mondom a gyermeknek, aki még csak egy térköz a jövőmben. És mégis tudom, hogy idővel el fogsz hagyni. Könnyebb csomag nélkül. A boldogtalan gondolatot próbálom elhessegetni egy ujjpattintással. Cck, cck, takarodj! De a szomorúság nem múlik. Mindig megmarad. Ez az ár, amit fizetnünk kell. Szokatlanul felnőttes gondolat egy olyan lánytól, aki voltam, aki recepteket gyűjtött és étlapokat lopott az éttermekből, és olyan ételekről ábrándozott, amiket sosem eszik azokon a helyeken, ahol soha nem maradt. Egy olyan lány számára, aki visszaosont, amikor az anyja egy olcsó bisztróból fizetés nélkül távozott, és otthagyta a készpénzt a pincérnőnek, hogy megtalálja, ha netán őt okolnák a lopásunkért. Kíváncsi vagyok, hogy a tudatalattimban mennyi marad mélyen eltemetve anyámból, anyám világ felé felhalmozott tartozásából mennyit kell majd nekem megfizetni, hogy kivívhassam a boldogságomat.

Ígérem, hogy megtarthatod a Molfettádat, mondom a bennem lévő gyermeknek. Örökké megőrizheted. Mi nem fogunk kevés csomaggal utazni. Olyan súlyunk lesz, hogy a szél elfúj felettünk a hegyek felé.

De anyám hangja erős. A világ megköveteli az egyensúlyt. Nincs nyereség veszteség nélkül. Óvatosan bánj azzal, miről álmodozol, ’Viane. Vedd el a világtól, amit tudsz, és lépj tovább, mielőtt megtudná, mit vettél el. Ezt sose feledd, és akkor biztonságban leszel. A Fekete Ember nem fog rád találni.

Perzsel a nap. Égeti a szememet. De a Butte tetejére felpillantva látom, hogy a torony csúcsán csillogó arany valójában Szűz Mária szobra, aki a gyermek Krisztust tartja a karjában. Nem sokat tudok a templomokról. Több okból kifolyólag sem járok templomba. De ez az épület, ez a bazilika valamiért vonz. Talán a hosszú, hűvös árnyékszelet miatt, amely összekapcsolódik vele. Talán a macskakövek mindegyikébe zúzott történelem miatt. Vagy talán a magasan a város fölött egyensúlyozó anya miatt, aki szorosan öleli a gyermekét, hogy a szél ne kaphassa ki a karjából.

Bonne Mère. Itt, Marseille-ben ez egy ima, egy szitkozódás, egy istenkáromlás, egy könyörgés. A Jó Anya itt van mindannyiunk számára, a hétköznapjaink szerves része. Reményt ad ennek az árva városnak. Az anyaság emlékét.

Mitől lesz valaki jó anya, maman? Nem tudom. Engem senki sem óvott a széltől. Helyette arra tanítottál, hogyan vitessem magam a viharral, hogyan pattogjak a vízen, mint egy kő. Belefulladsz, ha elveszted a lendületet. Ha egy pillanatra sem állsz meg, életben maradsz. Tudom, hogy anyám mit mondana most nekem: hogy nem kellene megtartanom ezt a gyermeket. Egy gyerek kő a szíveden. Visszafizetendő adósság. Jobb, ha visszaadod a világnak, mondja, mielőtt megváltoztatja azt, aki most vagy. Add vissza az univerzumnak, mielőtt lehúz a mélybe.

Már késő, maman. Ez a gyermek az enyém. Nem tudom, nem fogom másnak adni. Megértem, hogy talán nehéz lesz. Kemény választások elé állít. De ez az én döntésem, maman, a tőled független, első döntésem. Kicsit veszélyesnek érzem, mintha elutasítanálak, és vele mindent, amik voltunk. De ki voltam valójában? És ki vagyok most? Ezek mind olyasmik, amiket időbe telik majd megtanulnom. De egyet már most tudok, maman. Már nem vagyok egy körülötted keringő bolygó. Anya vagyok. Bonne Mère. Remélem, jó anya leszek.

Végre felértem a hegy tetejére. A bazilika ajtaja nyitva volt. Odabent hűvös volt, tömjén- és gyertyafüstillat. A mennyezetet dús aranyozás díszítette, a boltíveket elütő színű, sötétvörös és fehér kövekből rakták ki, és abszurdan vidámnak tűntek, mint a cukorrudak. Az eredmény szín és fény elképesztő bohóckodása lett, a napfény visszatükrözte a mennyezetet és kétoldalt az alkóvok sötétebb árnyékfoltjait.

Elszórtan fogadalmi gyertyák világítják meg a szentély bejáratát. Az ajtónál leülök egy fapadra. A templomok hűvösek nyáron, és egy kis menedéket jelentenek télen. Kis ideig jó itt ülni az árnyékban. Nincs más hang, csak a léptek halk surrogása a kövön. Fájó fejemet a kezembe temetem. Jó érzés semmire sem gondolni. De apránként tudatára ébredek, hogy fekszik mellettem valami a padon. Valami plüssjáték, az anyaga barackrózsaszín bolyhosra fakult. A félhomályban nem tudom teljesen kivenni a színét, de szalag van a nyakában, és valahogy ismerősnek tűnik, amikor pedig az arcomhoz emelem, lesötétített szobák, izzadság, poros utakon stoppolás, út menti olajban sütött étel és könyvtári könyv illata van. Tudom, hogy nem az, mégis biztosra veszem, hogy ez Molfetta, a gyerekkori játékom, oly sok út, oly sok kitérőpont veteránja.

Egy jel. Anyám óment látott mindenhol. De miért térne vissza Molfetta hozzám éppen most? Egy pillanatig kísértést érzek, hogy a zsebembe csúsztassam. Próbakőnek használjam. A sötétben suttogjak neki. És mégis talán van valahol egy gyerek, aki keresi. Akinek nagyobb szüksége van rá, és akinek meg kell találnia egy barátját. Ezért ott hagyom a játékot valaki más számára a padon. És aztán egy ujjpattintással meggyújtok egy láthatatlan fogadalmi gyertyát a La Garde-i Szűzanya lábánál, és a szavaknál hatásosabban szóló néma nyelven azt mondom neki: Szorítsd erősen a gyermekedet, Bonne Mère. Ne engedd leesni.

És aztán felállok, és elhagyom a bazilika hűvösét és sötétjét, és kimegyek a marseille-i hőségbe, ahol még csak most kezdődnek a perzselő nyári napok.

2

1993. július 22.

Marseille a szélsőségek városa. Templom és macskakövek, arany és kő, étel és éhínség, könyörület és a rohanó emberek mindennapi kegyetlensége. Ez a legrégibb város Franciaországban, Krisztus előtt hat évszázaddal korábbra nyúlik vissza az ezzel járó emberi ellentmondásokkal együtt.

A gazdagság a turizmusból, a történelemből, a kereskedelemből és természetesen a katolikus egyháztól származik, amely a sok aranyával és aranyozásával uralkodik a város felett. A szegények a bidonville-ekben laknak, a hullámlemez és nejlonponyvás, kidobott ajtós műanyag konténerekben. Itt az emberek vagy feltűnően durvák, vagy váratlanul melegszívűek és kedvesek, majdnem úgy, mint azok, akiket Nápolyban ismertünk meg, amikor ott laktunk. Néha a szegények ilyenek: hidegek kívül, melegek belül. Talán azért, mert a szegényeknek gondoskodniuk kell egymásról.

Miután távoztam a Notre-Dame de la Garde-ból, egy régimódi bisztrót találtam, amit nem meglepően La Bonne Mère-nek hívtak, és rendeltem egy menüt: bouillabaisse-t1 sok kenyérrel és egy kancsó csapvizet. Rádöbbentem, hogy a gépen bekapott reggeli – egy falat gyümölcs, egy száraz croissant és egy pohár langyos kávé – óta egész nap nem ettem. A tulaj látta, ahogy eszem, és kérés nélkül csurig merte a tányéromat, a levest gazdagon ízesítették sáfránnyal és olajjal, zöld ánizzsal és naranccsal. Marseille-ben ez olcsó ételnek számít: a sziklahal szinte semmibe sem kerül. A kagyló meg a tintahal is olcsó, a sziklarák, ami olyan sokba kerül az elegáns párizsi éttermekben, itt élősdinek tekintett, ami csak a levesbe jó. Az ételnek megvan az a különös tulajdonsága, hogy koldusként hagyja el az otthonát, és gazdag emberként tér vissza, így azok a dolgok, amelyeket ingyen gyűjtöttünk be – vadon növő zöldfűszerek, borotvakagyló, vadfokhagyma, gyógynövények, kagyló- és rákfélék, sziklarák, még a csiga is –, a séfek keze alatt elegáns ételekké alakulnak át, ezzel próbálják felajzani azoknak az eltompult ízlelőbimbóit, akiknek mindenük megvan.

Még ma is emlékszem, mennyibe került New Yorkban egy tucat escargot. Hogy nevettünk anyámmal. Azoknak a csigáknak biztos aranyból van a házuk, jegyezte meg. Ki gondolná, hogy ilyen különlegességnek számítunk? Megint szíven üt a bánat. Nincs többé. Nem nevetünk az étlapokon. Nem lesz több hóbortos terv, sem fantasztikus történet.

– Un p’tit pastis?

– Köszönöm, nem kérek, monsieur. Gyermeket várok. – Milyen különös, hogy el kell árulnom a titkomat ennek az idegennek. De a titkok is fárasztóak. És hirtelen könnyebbnek éreztem magam. A bisztró tulajdonosa, egy köpcös, szigorúnak tűnő, ősz hajú, ötvenes férfi rám mosolygott.

– Gratulálok! Itt marad egy darabig? Esetleg a vakációját tölti itt?

Megráztam a fejemet.

– Csak átutazóban vagyok.

Láttam, hogy a kezemre néz, és látja a karikagyűrű hiányát.

– Hova tart?

– Talán a part mentén haladok. Évek óta nem élek a tenger mellett. Vagy talán egy folyót követek, amíg nem találok egy olyan helyet, ahol letelepedhetek.

A homlokát ráncolta. Vastag, vészjósló szemöldöke volt, de alatta kedves a tekintete.

– Nagyon fiatal ahhoz, hogy egyedül legyen. Van szállása?

Az ötszáz frankomra gondoltam, ami mostanra háromszáznyolcvanötre csökkent.

– Tud egy jó helyet? Tisztát? Nem túl drágát?

Vállat vont.

– Itt, a központban minden kétszer olyan drága, mint bárhol másutt. De odakint, a 14ème arrondisement-on túl elevenen felfalják az álomárusok.

Ismerem őket. Találkoztam már velük. Baseballsapkás, trapéznadrágos férfiak, az arcuk olyan, mint a késpenge, a hangjuk halk és behízelgő. A kezük zsíros a bankjegyek fogdosásától, a szemük mint az őrjöngő izzadságcsepp. Szobát egy éjszakára, kisasszony? Szobát egy éjszakára? És felvezetik az embert egy függőleges nyomortanyára, ahol a lépcsőfordulókban kartondoboz otthonok, a tetőn és az erkélyeken düledező tákolmányok állnak, és ahol még két családdal kell egy szobán osztozni, vizelet- és füstszagtól bűzlik minden, és talán már azon az éjszakán vagy a következőn egy másik férfi rángat ki az álom vékonyka burkából, és dob ki az esőbe, mert valaki más többet fizetett a helyért, amit elfoglalsz.

A bisztró tulaja hozott egy csésze kávét navette-tel, ezekkel a kis csónak formájú, narancsvirággal ízesített kekszekkel.

– Van a bisztró felett egy szobám, néha kiadom vendégeknek. Százkilencven, reggelivel. Tiszta, és az ajtó zárható. Louis Martin vagyok.

– Vianne Rochas. – A név, nem egészen hamis, kiszaladt a számon, mielőtt eltűnődhettem volna, honnan is támadt.

– Szokatlan név. Valami rövidítés?

– Nem.

– Igya meg a kávéját. Megmutatom a szobát.

Kicsi, keskeny szoba volt fent a magasban, az épület eresze alatt. A délre néző ablakból ráláttam az öbölre. Egyszemélyes ágy állt benne sárga, durva szövésű takaróval, egy szekrénnyel. Volt egy mosdó, egy porcelánkancsó, két színehagyott, virágmintás függöny. Jó volt. Tökéletes. Tudtam, hogy Louis azért ajánlotta fel, mert fiatal vagyok, csinos, és mert azt mondtam, hogy gyermeket várok. De igaza volt: egy egyedülálló nő sebezhető egy ilyen helyen. Természetesen voltak forrásaim, olyan képességek, amiket útközben szedtem fel. De a következő nyolc hónapban egy ponton gyökeret kell majd eresztenem. Otthonra lesz szükségem, egy állásra. Egy állandó helyre. E pillanatban annyi pénzem volt, ami még egy éjszakára elég a bisztróban, esetleg még egy étkezésre vagy kettőre. Utána semmim sem marad. Csak a szél, a fal és én.

– Itt hagyhatja a holmiját – mondta Louis. – Teljes biztonságban lesz.

Nem volt sok holmim. Anyám doboza a tarot-kártyájával. A fogkefém a mosdón. A kabátom a szekrényben. Mindig értettem ahhoz, hogy ha csak egy-két éjszakára is, de a magamévá tegyek egy helyet. Csokornyi virág egy vázában. A párnák úgy elrendezve, ahogy én szeretem. Tudom, hogy mindez csak illúzió, mégis kevésbé tűnik személytelennek tőle egy szoba. Mintha esély kínálkozna arra, hogy egy nap találok egy olyan helyet, ahol azt mondhatom: igen, ez az otthonom.

Körülnéztem a kis szobában. Kinyitottam az apró ablakot, hogy beengedjem a tenger illatát. Bezártam az ajtót, és a kulcsot a vászontáskám zsebébe tettem, a tárcám és anyám gyűrűje mellé. A gyűrű aranyból volt, tizennégy karátos. Karikagyűrű, bár anyám sosem volt férjnél, mert egy nő egy gyermekkel néha felkelti a figyelmet. Gyerek voltam még, amikor anyám megvette. Könnyebb, ha az emberek azt hiszik, férjnél vagy, mondta. Valóban könnyebb volt?, gondoltam. Megtartsam – vagy akár viseljem –, hogy az emberek ne ítéljenek el? De anyám nem a megvetéstől félt, hanem attól, hogy elveszít. Valaki talán mondott valamit, talán azt, hogy alkalmatlan anyának. Talán arra is utalt, hogy nem is az anyám. Halványan emlékszem egy fekete ruhás férfira, egy papra, aki azt mondta: Ez bűn, Jeanne. Gyónd meg, a gyermek kedvéért. Utána azon az éjszakán anyám sírt, és szorosan magához ölelt, végül reggel továbbmentünk, és megvette ezt a gyűrűt egy nantes-i zálogházban egy ifjúsági szállón töltött hét éjszaka áráért, és amikor azt kérdeztem, miért, így válaszolt: Így maradunk láthatatlanok. Így tesszük bolonddá a Fekete Embert. Mert el akar venni tőlem, ’Viane. Mert mindig mohó.

Eladtam a gyűrűt. Találtam egy helyet, ami készpénzes ékszervásárlást kínált. Egy ékszerésznagyítós, sovány férfi megmérte a gyűrűt, és mondott egy árat. Nyolcszázötven frankot, kicsivel többet annál, amit reméltem, de mégsem volt sok. Elég arra, hogy még néhány éjszakát, néhány étkezést vegyek rajta. Természetesen, amikor majd megszületik a gyermekem, az emberek tudni fogják, hogy nincs apja, gondoltam. De mit érdekelt? Az apja nincs már. Senki sem volt, számomra semmit nem jelentett. Csak egy kedves arc volt, egy ágy, amikor elveszett voltam, és gyászoltam. Még a nevére sem emlékszem, csak barna bőre melegére, füstre, verítékre és fahéjra emlékeztető illatára, és arra, ahogy reggelig a karjában tartott, és én úgy illettem oda, mint őszibarackba a mag.

Egyetlen éjszaka után tovább léptem. Sosem volt szükségem többre. De arra az egy éjszakára ugyanúgy az enyémmé tettem, mint ahogy azokat az üres szállodai szobákat, és úgy mentem tovább a világban, mint a szellőn szárnyra kapó bogáncspihe.

A problémák csak lassítanak. A múlt gondjai, az emberek, az érzések. Ez volt anyám mantrája, és ez jó szolgálatot tett az évek során, de most lassítanom kellett. A bennem lévő tér súgta ezt, a tér, ami gyermek formájú volt, és a szívemmé formálódott. A pénzemből egy keveset egy horgolt babacipőre költöttem: egy öregasszonytól vettem, aki a kézimunkáit árulta a Rue du Panier-n. Kagylóra emlékeztetően rózsaszínű, és gyönyörű munka, olyan bonyolult a mintája, mint egy antik csipkéé. A vászontáskám zsebében viszem, ami ennyi éven át állandó társam volt, hogy mire megszületik a lányom, tenger- és levendulaillata legyen, olyan levenduláé, amit Pugliában az út mellett szedtem, és az összes út illatát beszívja, amin gyalogoltunk, és ahányszor mi ketten addig nevettünk, míg ki nem csordult a könnyünk. Mire a lányom megszületik, tudni fogja. Ismerni fogja anyámat. És engem.

– Mikorra várja? – kérdezte a horgolt holmikkal teli kosárnál üldögélő asszony. Idős volt, legalább nyolcvanéves, a szemében ragyogó, ezüstös kis pettyek táncoltak, az árnyékot vető szalmakalap alatt ősz volt a haja. A keze olajfa gyökeréhez hasonlóan göcsörtös és barna volt. Az egyik kezében félig elkészült horgolást tartott, egy kis fehér sapkát, ami olyan bonyolult mintájú volt, hogy akár tündérek is horgolhatták volna.

Megmondtam neki. Észrevettem, hogy nem kérdez rá, honnan tudom, hogy lány a gyermekem. Elmosolyodott.

– Nyári gyermek. – A hangján különös akcentus érződött, nem Marseille nyersessége, hanem élénk, észak-afrikai dallamosság. – A nyári gyermek csupa fény. Fogja csak ezt. – Átnyújtott egy illatos gyógynövényekkel teli zacskót. – Akassza a szekrényébe. Télen majd emlékeznek rá a ruhái.

Elmosolyodtam és megköszöntem. A pénzem maradékának egy részéből alsóneműt és egy szandált vettem. Aztán egy kis használtruha-boltban vásároltam egy hímzett fehér blúzt, egy selyemsálat és egy szoknyát, aminek csengők voltak a korcán. Passzióból, gondolom, de a Rue du Panier-n áruló öregasszony hirtelen felébresztette bennem a vágyat, hogy saját holmim, saját helyem legyen.

Télen majd emlékeznek rá a ruhái. Ez tetszik! Még jobban tetszik a gondolat, hogy esetleg még akkor is itt leszek. De nem akarom Marseille-t a gyermekemnek. Csendes helyen kell megszületnie, ahol nőhet és fejlődhet. Talán egy olyan kis bastide-ban a folyó mellett. Ez azonban még várat magára, mondtam magamnak, amikor visszaindultam a La Bonne Mère-be, ahol álomtalanul és kényelemben aludtam, és a Butte csúcsán megszólaló harangok hangjára ébredtem.

Tartalom

Bouillabaisse

1

2

3

4

5

6

7

8

9

10

Ganache

1

2

3

4

5

6

7

8

9

10

11

12

13

14

15

16

Cassoulet

1

2

3

4

5

6

7

8

9

10

Dal

1

2

3

4

5

6

7

8

9

10

Mendiant

1

2

3

4

5

6

7

8

9

10

Kakaó

1

2

3

4

5

6

7

8

9

10

Cha

1

2

3

4

5

6

7

8

9

10

Rozmaring

1

2

3

4

5

6

7

8

9

10

Vianne

Epilógus

Köszönet

Újdonságaink, eseményeink, valamint kedvezményes ajánlataink megtalálhatók megújult webáruházunkban, a booklove.hu-n!

Felelős kiadó Kiss Béla

Felelős szerkesztő Palkó Katalin

A szöveget gondozta Varga Anita

Műszaki szerkesztő Kaposvári Franciska

Borítótervező Féder Márta

ISBN 978 963 604 840 2

Elektronikus változat:

eKönyv Magyarország Kft.

www.ekonyv.hu

Készítette Ambrose Montanus

Felhasznált betűtípusok

Cinzel – SIL Open Font License

Kalam – SIL Open Font License

Source Serif 4 – SIL Open Font License

Spectral – SIL Open Font License

Spectral SC – SIL Open Font License