Table of Contents

Title Page

© Digi-Book Magyarország Kiadó, 2024

1914 június vagy július

A BORÍTÓT A DIGI-BOOK KIADÓ TERVEZTE

Szép Ernő

AZ ISTEN IS JÁNOS

BUDAÖRS, 2024

DIGI-BOOK MAGYARORSZÁG KIADÓ

www.digi-book.hu

ISBN 978-963-678-111-8 EPUB
ISBN 978-963-678-112-5 MOBI

© Digi-Book Magyarország Kiadó, 2024

első kiadás: 1921.
Az elektronikus változat az 1921. évi
kiadás alapján készült

a borító Manno Miltiadész (1879 – 1937) grafikája
részletének felhasználásával készült

Az e-kiadás szerzői jogi megjegyzései

Ennek az e-könyvnek a felhasználási joga kizárólag az Ön személyes használatára terjed ki. Ezt az e-könyvet nem lehet ismételt értékesítésre továbbadni, sem továbbértékesíteni; nem lehet többszörözni és tilos más személynek továbbadni! Ha szeretné ezt az e-könyvet más személyekkel is megosztani, kérjük, hogy minden további személy számára vásároljon újabb példányokat. Ha Ön úgy olvassa ezt az e-könyvet, hogy azt nem vásárolta meg, vagy nem az Ön személyes használatára lett megvásárolva, úgy kérjük, hogy küldje azt vissza a http://www.digi-book.hu címre és vásárolja meg ott saját példányát. Köszönjük, hogy tiszteletben tartja ennek a szerzőnek és kiadónak a fáradságos munkáját.

1914 június vagy július

1914 június vagy július havában megnyílt a világháború. Volt egy jó pajtásom Pesten, egy doktor, szegény azóta szerelem címén meglőtte magát. Ez a doktor pajtásom szeptemberben kardot kötött, felsarkantyúzta cipőjét és elment rendelni a szerb harctérre. Megkértem, lenne szíves majd odalent kicsinálni valahogy, hogy az ő zászlóaljához lemehessek igy civilben megnézni, hogy-mint csinálják a férfiak az úgynevezett háborút. A doktor kicsinálta az ezredparancsnokságnál, hogy mint önkéntes ápoló a zászlóaljnál tartózkodhassam. Levelet irt, hogy hát jöhetek akármilyen sebesen, Batajnicáig visz majd a vonat, onnan kezdve csak tudakozódjam mindenfelé, míg meghallom, hol kapom meg azt a bizonyos számú népfelkelő honvédzászlóaljat

Hát azután azon a batajnicai állomáson leszállottam a vonatról. Azt képzeltem persze, hogy az állomás mögött már zászlós sátrakat, kettétört kardokat meg kiesett ágyúkerekeket találok. Bizony nem volt ott semmise. Az állomás mögött egy igás szekér várakozott. A kocsisülésen nagy kövér fekete bajuszos káplár-ember ült, pipázott a szekérben, a hátas deszkán ült egy másik honvédnek öltöztetett ember, ott majszolt a tenyeréből. Ez egy összeseit kis rongy ember volt, olyan képe volt, mint egy vén asszonynak. A szekér is magyar szekér volt; az emberek is magyar embereknek látszottak, a két nagyfejű, nagyhasú ló is olyan ismerős volt, mintha csak az ő éles hátukra másztam volna rosszgyerek koromban. Hát odasétáltam, köszönök és:

- Nem magyar emberek maguk? - kérdem.

- De mán csak magyarok vagyunk kérem - azt mondja a pipa a kocsisülésen.

Akkor vettem észre bal karjukon mind a kettőnek a fehér vászon övét, azon a vörös szövet keresztet reá varrva.

- Nem tudnák megmondani, merre felé vannak itt magyar csapatok?

A pipa komótosan ingázott jobbra balra. Nem. Az, aki majszolt, az az öreg asszony rám pislantott a sipka alól, azt mondja:

- Nem tudunk mink semmit kérem.

- Kitől lehetne itt megkérdeni, merre menjen az ember, hogy magyar katonaságot találjon?

- Itt nincsen semmiféle katonaság - azt mondja az az öreg asszony. - Itt szerbek vannak. A katonaság messzire van kéremaláson.

- Merre van az a messzire?

- Arra messzire, meg amarra messzire. - Kapta a sipkás fejét ide oda, mint a tyúk.

- Maguk hová valók jó emberek?

- Mink amoda Kupinovo alá.

- Mi az a Kupinovo?

- Harctér kéremaláson, harctér.

A pipa oldalt ugrott, hátra szólott az öreg asszonyhoz:

- Te - azt mondja - nem igen jön már a főorvos úr. Gyerünk visszafelé te.

- Kit várnak itt?

- Bíró főorvos urat vártuk vóna, kérem - azt mondja a pipa - ide vótunk parancsolva a zászlóaljtól. Úgy látszik mán nem jön. Nem száll ki már senki ebbül a gőzösbül.

- Velem - mondom - nem jött semmiféle főorvos. Mondja csak, micsoda zászlóalj az, ahonnét magok jönnek?

- Ez meg az a zászlóalj kérem.

- Ez meg az a zászlóalj?

- Ez meg az igenis.

Hát hihetetlen. Hisz én ezt akarom keresni, azt se tudom, hogy és merre.

- Ott találom ezt meg ezt a doktor urat a zászlóaljnál?

- Ott hát kérem, a mi parancsnokunk a segédorvos úr. Egyenest oda megyünk őhozzá. Mink szaniték vagyunk kérem.

- Sebesültvivők vagyunk kéremaláson - igy az öregasszony, oldalt felém kapva fejét és egyet hunyorítva. Nem tudom, mi ravaszkodni való van azon, hogy ők sebesültvivők? Kérdem:

- Szóval elvisznek engemet oda? - meglepődve és vidáman, ha szabad vidámnak jelenteni magam, mikor háború lett a földön.

- Kérem csak tessék ide az ülésre - azt mondja az öreg asszony és megint a szemembe kacsintott - csinálok itt jó komótos helyet tisztelt úrnak.