IRVIN D. YALOM

Szerelemhóhér

Pszichoterápiás történetek

PARK KÖNYVKIADÓ

A fordítás alapjául szolgáló kiadás:

Irvin D. Yalom: Love’s Executioner and Other Tales of Psychotherapy

Penguin Books

Fordította

dr. Biró Sándor és Nagy Csilla

Az utószót és a köszönetnyilvánítást fordította

Polgár Anita

Illusztrálta és a borítót tervezte

Barka Ferenc

Második kiadás

ISSN 0865-0705

ISBN 978-963-355-096-0

Copyright © 1989 by Irvin D. Yalom

Afterword copyright © 2012 by Irvin D. Yalom

Magyar kiadás © 2014 Park Könyvkiadó, Budapest

Hungarian translation © 2002, 2014 by dr. Biró Sándor és Nagy Csilla

Szerkesztette Polgár Anita

Szakmailag ellenőrizte dr. Unoka Zsolt

Felelős szerkesztő Tönkő Vera

Műszaki szerkesztő Rochlitz Vera és Kuha Zulajka

A nyomtatott (első kiadást) tördelte Farkas Milán

A borítót Barka Ferenc tervezte

Elektronikus verzió: eKönyv Magyarország Kft.

www.ekonyv.hu

Ezt a könyvet családomnak ajánlom:

feleségemnek, Marilynnek,

és gyermekeimnek, Eve-nek, Reidnek, Victornak és Bennek

Tartalom

Előszó

Előszó

Képzeljük el, hogy három-négyszáz embert, akik korábban soha nem találkoztak, arra kérnek, álljanak párba, és tegyék fel a másiknak azt a kérdést, hogy: „Mire vágysz”? Újra és újra és újra.

Hát létezik ennél egyszerűbb dolog? Egyetlen ártalmatlan kérdés és válasz. És mégis, számtalanszor tanúja voltam annak, hogy ez a csoportgyakorlat milyen indulatokat vált ki a résztvevőkből. A terem szinte pillanatok alatt vibrálni kezd az érzelmektől. Férfiak és nők egyaránt mélyen megrendülnek – pedig nem kétségbeesett vagy nélkülöző, hanem sikeres, rendezett életű, jól öltözött emberekről van szó. Az örökre elveszített – elhunyt vagy az életükből kilépett – szülőhöz, házastárshoz, gyermekhez, baráthoz kiáltanak: „Találkozni akarok veled!” „Azt akarom, hogy szeress!” „Szeretném tudni, hogy büszke vagy rám!” „Azt akarom, hogy tudd, szeretlek, és rettentően sajnálom, hogy ezt soha nem mondtam el neked.” „Szeretnélek visszakapni. Annyira egyedül érzem magma…” ,,Olyan gyermekkort akarok, ami soha nem adatott meg nekem.” „Szeretnék újra egészséges és fiatal lenni. Azt akarom, hogy szeressenek és tiszteljenek. Azt akarom, hogy az életemnek legyen valami értelme. Fel akarok mutatni valamit. Számítani akarok, fontos akarok lenni, nyomot akarok hagyni magam után.”

Mennyi kívánság! Mennyi vágy! És oly sok fájdalom, egészen közel a felszínhez, szinte karnyújtásnyira. A sors fájdalma. A lét fájdalma. Fájdalom, amely minden pillanatban ott lüktet a látszat vékony hártyája alatt. Szinte tapintható a kín. Egy egyszerű csoportgyakorlat, pár perc elmélyülés, egy katartikus műalkotás, egy prédikáció, egy személyes krízis, egy veszteség: számtalan élmény idézheti az emlékezetünkbe, hogy legtitkosabb kívánságaink – az örök ifjúság és szerelem, a siker, a halhatatlanság, az öregedés megállítása, elveszített szeretteink visszatérése – soha nem teljesülhetnek.

Amikor ezek az irracionális vágyak átveszik az irányítást az életünk fölött, a családhoz, a barátokhoz, a hithez folyamodunk segítségért – vagy a pszichoterapeutánkhoz.

Könyvemben tíz olyan páciens történetét mesélem el, akik a terápiát választották, és a terápiás munka során mindvégig létfájdalommal küzdöttek. Elsősorban nem emiatt kerestek fel, éppen ellenkezőleg, az élet szokványos problémái gyötörték őket: magány, öngyűlölet, impotencia, migrénes fejfájások, mértéktelen szexuális vágy, túlsúlyosság, magas vérnyomás, szomorúság, emésztő szerelmi megszállottság, hangulatingadozások, depresszió. A terápiás beszélgetések során valahogy (ez a bizonyos „valahogy” minden terápiában másként bontakozik ki) mégis felszínre került, hogy e mindennapi problémák gyökere egészen mély, és a létezés legmélyebb rétegeit érinti.

E történetek minden sorából az „Akarom! Akarom!” visszhangzik. Az egyik páciens így kiáltott: „Vissza akarom kapni az én drága halott kislányomat!”, és eközben elhanyagolta két élő fiát. Egy másik kitartóan ismételgette, hogy: „Annyi nőt megkefélek, amennyit csak bírok!”, miközben nyirokrák szennyezte teste szervizcsatornáit. A harmadik így könyörgött: „Olyan szülőket és gyermekkort szeretnék, ami soha nem adatott meg nekem”, míg azon gyötrődött, hogy fölbontson-e három levelet. A negyedik, egy öregasszony, kijelentette: „Örökké fiatal akarok maradni!” – és nem bírt elszakadni attól a megszállott szerelemtől, amit egy nála harmincöt évvel fiatalabb férfi iránt érzett.

Úgy gondolom, a pszichoterápia elsődleges anyaga mindig a létfájdalom, és nem az elfojtott ösztönös vágyak vagy az elfeledettnek hitt traumatikus élmények szilánkjai, ahogy egyesek állítják. E tíz pácienssel folytatott terápiás munkámban abból az elsődleges klinikai feltevésből indultam ki – és terápiás módszereimet is erre a feltevésre alapoztam –, hogy alapvető szorongásuk oka az a tudatos vagy tudattalan erőfeszítés, amely arra irányul, hogy megbirkózzanak az élet kíméletlen tényeivel, a létezés „adottságaival”.{1}

Tapasztalataim szerint a pszichoterápia szempontjából négy kiemelkedő adottság létezik: a saját halálnak és szeretteink halálának elkerülhetetlensége; a szabadság, amely lehetővé teszi, hogy az életünket úgy éljük, ahogy akarjuk; a végső pillanat magánya; és végül az a tény, hogy az életnek nincs egyértelműen meghatározható értelme. Bármennyire kegyetlennek tűnjék is ez a négy adottság, mindegyikben megbújik a remény és a megváltás csírája. Ez a tíz pszichoterápiás történet reményeim szerint azt bizonyítja, hogy igenis szembenézhetünk a lét igazságaival, és erejüket felhasználhatjuk a személyes gyarapodás és az alapvető jellemváltozások érdekében.

Az élet végső meghatározottságai közül a halál a legnyilvánvalóbb, aminek ösztönösen tudatában vagyunk. Már egészen fiatalon – sokkal korábban, mint hinnénk – rádöbbenünk, hogy értünk is eljön a halál, és ha megérkezik, nincs menekvés. Ugyanakkor Spinoza szerint „minden dolog (…) arra törekszik, hogy létében megmaradjon”.{2} Az ember lényének legmélyén örök konfliktus dúl az életben maradás vágya és az elkerülhetetlen halál tudata között.

Az elmúlás tényéhez alkalmazkodni kell, s az ember végtelen találékonysággal terveli ki a tagadás, netán a menekülés különböző útvonalait. Gyerekkorunkban a szülői vigasz, illetve a világi és vallásos hitrendszerek segítségével tagadjuk a halált; később megszemélyesítjük, valós alakká, szörnyeteggé, démonná tesszük. Elvégre ha a halál egy bennünket üldöző démon alakját ölti magára, akár ki is térhetünk előle; és bármilyen rettenetes is ez a halált hordozó szörnyeteg, az igazságnál – miszerint saját halálunk csíráit önmagunkban hordozzuk – mégsem borzasztóbb. A kamaszok máshogy próbálják leplezni saját halálfélelmüket: gúnyos kötekedéssel, vakmerőséggel gyűrik le a halált, vagy úgy fegyverzik le, hogy a haverok és némi pattogatott kukorica vigasztaló társaságában horrorfilmeket és rémtörténeteket bámulnak a moziban.

Felnőttként megtanuljuk kiiktatni gondolatainkból az elmúlást; igyekszünk elterelni a figyelmünket; pozitív fogalmakat kapcsolunk hozzá („eltávozás”, „hazatérés”, egyesülés Istennel, végső béke); mítoszokba kapaszkodva tagadjuk; maradandót alkotva halhatatlanságra törekszünk, gyermekeink képében kivetítjük magunkat a jövőbe, vagy olyan vallást követünk, amely lelki újjászületést ígér.

Sokan vitatják a haláltagadásnak ezt az értelmezését. „Badarság – mondják –, mi nem tagadjuk a halált. Egyszer mindenki meghal. Tudjuk, hogy ez a sorsunk. A tények magukért beszélnek. Minek ezt hosszan taglalni?”

Az igazság az, hogy tudjuk is, meg nem is. Tudjuk, hogy a halál létezik, azaz elméletileg tisztában vagyunk a tényekkel, de az ember – illetve az elmének az a része, amely tudat alatt a megsemmisítő szorongástól véd – leválasztja, elkülöníti magától az elmúláshoz kapcsolt rettegést. Ez az elkülönítés nem tudatos, számunkra láthatatlan, ám létezéséről meggyőződhetünk azokban a ritka esetekben, amikor a haláltagadó gépezet kudarcot vall, és a halálfélelem teljes erővel felszínre tör. Ez nagyon ritkán következik be, talán ha egyszer-kétszer egész életünk során. Megtörténhet éber állapotban, vagy akkor, ha farkasszemet nézünk a halállal, vagy ha elveszítünk egy szeretett személyt; de sokkal gyakoribb, hogy a halálfélelem gyötrő rémálmokban bukkan fel.

A rémálom voltaképpen kudarc; olyan álom, amely képtelen „kezelni” a szorongást, és elbukik álomőrző szerepében. Bár a rémálmok konkrét tartalma minden esetben más és más, a háttérben zajló folyamat ugyanaz: a nyers halálfélelem kiszabadul fogva tartói kezéből, és betör a tudatba. Az álmodó nyomában című történet páratlan betekintést nyújt a színfalak mögé, és bemutatja, milyen kétségbeesett erőfeszítéssel nyomja el az elme a haláltól való rettegést, illetve az hogyan jelenik meg: Marvin lidércnyomásának átható, fekete halállal küzdő képeiben feltűnik egy életigenlő, halállal dacoló eszköz – az álmodó fehéren izzó, hegyes sétapálcával bocsátkozik szexuális párbajba az enyészettel.

Más történetek hősei számára a szex a bűvös talizmán, amely megálljt parancsol az elmúlásnak, az öregedésnek, a közeledő halálnak: egy fiatalember megszállott promiszkuitással száll szembe gyilkos rákjával (Ha az erőszak legális volna…); egy idős úr rögeszmésen ragaszkodik megsárgult, több évtizedes szerelmes leveleihez, amelyeket rég halott kedvesétől kapott (Ne menj el, kedves!).

A halállal szembesülő rákos betegekkel folytatott sokéves munkám során két sajátosan erőteljes és általános módszert, két biztonságérzetet nyújtó képzetet vagy téveszmét figyeltem meg, amely hatásosan csillapítja a halálfélelmet. Az egyik a hit a személyes különlegességben, a másik pedig a végső megmentőbe vetett bizalom. Bár mindkettő téveszme abban az értelemben, hogy „rögzült, téves hiedelmeket” képvisel, a téveszme kifejezést mégsem pejoratív értelemben használom: mindkét esetben olyan általános képzetekről van szó, amelyek a tudatosság bizonyos szintjén mindannyiunkban léteznek, és pszichoterápiás meséim többségében is szerepet kapnak.

A különlegesség érzése azt jelenti, hogy az ember hisz saját sebezhetetlenségében, sérthetetlenségében, túl a biológia és a sors közönséges törvényszerűségein. Az életben mindannyiunkra vár valamilyen válság: súlyos betegség, megbicsaklott karrier, válás vagy – mint Elva esetében a Velem is megtörténhet? című történetben – egy egészen egyszerű esemény, egy táska ellopása, amely váratlanul felfedi az egyén hétköznapiságát, és kétségbe vonja azt az általános feltevést, miszerint az élet egy töretlenül felfelé haladó spirál.

Míg a személyes különlegességbe vetett hit belülről teremt biztonságérzetet, addig a haláltagadás másik módja – a hit a végső megmentőben – azt az érzetet kelti bennünk, hogy egy külső erő vigyázza lépteinket, és megóv minden veszélytől. Lehet, hogy megbotlunk, lehet, hogy megbetegszünk, lehet, hogy meglegyint bennünket a halál szele, mégis, meggyőződéssel valljuk, hogy valahol a háttérben ott áll egy homályba burkolózó, mindenható őrangyal, aki a megfelelő pillanatban közbelép.

Ez a két illúzió dialektikus egységet alkot, és két, egymással szöges ellentétben álló választ kínál. Az ember vagy hősies öntudattal bizonygatja saját egyediségét, vagy egy felsőbbrendű hatalommal való egyesülésben keres menedéket: azaz kiemelkedik vagy elmerül, elkülönül vagy betagozódik. Az ember vagy saját anyjává és apjává válik, vagy örök gyerek marad.

A legtöbbünk általában szándékos tudatlanságban él, nyugtalanul kerüli a halál pillantását, és kuncogva összekacsint Woody Allennel, aki azt mondja: „Nem félek a haláltól. Egyszerűen csak nem szeretnék ott lenni, amikor bekövetkezik.” De létezik más módszer is – egy régi hagyomány, amely a pszichoterápiában is alkalmazható –, amely arra tanít, hogy a valódi szembenézés a halállal bölcsebbé teszi az embert, és tartalmat ad az életnek. Egyik haldokló páciensem utolsó szavai (Ha az erőszak legális volna…) azt bizonyítják, hogy a halál ténye fizikailag ugyan győzedelmeskedhet felettünk, ám az elmúlás gondolata megmenthet.

A tíz páciens közül jó néhánynak a létezés egy másik adottsága, a szabadság jelentette a dilemmát. Amikor a kórosan elhízott Betty bejelentette, hogy nagyot zabált, mielőtt elindult hozzám, és amint elhagyja a rendelőmet, újra zabálni fog, megpróbálta feladni a szabadságát, rá akart bírni, hogy vegyem át az irányítást az élete fölött. Egy másik páciens, Thelma (Szerelemhóhér) esetében az előző szerelmének (és terapeutájának) történő behódolás és az én stratégiakeresésem körül forgott minden; utóbbi arra irányult, hogy az asszony visszanyerje önmaga fölötti hatalmát és szabadságát.

A szabadság mint adottság a halál tökéletes antitézisének látszik. Míg a haláltól rettegünk, a szabadságot általában egyértelműen kívánatosnak tartjuk. A nyugati civilizáció történetében nem bukkan-e fel lépten-nyomon a szabadság utáni vágy, sőt nem éppen ez-e a hajtóerő? Az egzisztencialista szemléletben a szabadság mégis a szorongáshoz kötődik, hiszen erősíti azt. Ellentétben mindennapi tapasztalatainkkal nem egy jól szervezett, örökkévaló, nagyszerű gépezet világába lépünk be, illetve nem ilyet hagyunk el végül. A szabadság azt jelenti, hogy felelősséget vállalunk döntéseinkért, tetteinkért, saját életünkért.

Bár a „felelősnek lenni” kifejezést több értelemben is használhatjuk, én Sartre definícióját választom: felelősnek lenni annyit tesz, hogy „szerzői vagyunk” a saját életünknek. Szabadságunkban áll, hogy azzá váljunk, amivé szeretnénk, a szabadságról viszont nem mondhatunk le: Sartre szerint szabadságra vagyunk ítélve. Néhány filozófus ennél is tovább megy: azt hirdeti, hogy az emberi elme struktúrája miatt a külső valóság rendjéért, a tér és idő sajátos formájáért is felelősséggel tartozunk. Itt, az önmegvalósítás gondolatában bújik meg a szorongás: az ember rendre vágyik, és rettegéssel tölti el a szabadságnak az az értelmezése, amely azt sugallja, hogy létünknek egyáltalán nincs semmi alapja.

Minden terapeuta tudja, hogy a terápia első meghatározó eredménye az a pillanat, amikor a páciens felelősséget vállal saját élete nehézségeiért. Mindaddig, amíg úgy gondolja, hogy a problémáiról valamilyen rajta kívül álló erő vagy személy tehet, a terápia nem lehet hatásos. Végül is, ha a probléma rajtunk kívül áll, miért kellene megváltoznunk? A külvilágot (barátok, munka, házastárs) kell megváltoztatni – vagy végleg lecserélni! Dave tehát, aki a Ne menj el, kedves! című történetben keserűen panaszkodik arról, hogy egy kotnyeles, birtokolni vágyó feleség-őr a házasság börtönébe zárta, nem tudott továbblépni, amíg be nem ismerte, hogy ő maga is felelős a börtön létrejöttéért.

Mivel az érintettek hajlamosak elutasítani a felelősségvállalást, a terapeutának olyan módszereket kell alkalmaznia, amelyek tudatosítják a páciensben, hogyan idézi elő ő maga a problémáit. A bemutatott esetek többségében egy rendkívül hatékony módszert, az „itt és most”-ra való fókuszálást használtam. Mivel a páciensek a terápiás helyzetben többnyire ugyanazokat a kapcsolati problémákat teremtik újjá, amelyek külső életükben gyötrik őket, alapvetően arra koncentrálok, ami az adott pillanatban zajlik a páciens és köztem – nem pedig életük aktuális vagy a múltat meghatározó eseményeire. A terápiás kapcsolat (vagy egy terápiás csoportban a tagok közötti kapcsolat) részleteit elemezve azonnal rámutathatok, milyen reakciókat vált ki a másikból a páciens viselkedése. Dave tehát, bár nem ismerte el saját felelősségét házassági problémái kialakulásában, azt az azonnali hatást, amit ő maga idézett elő csoportbeli magatartásával, már nem tagadhatta: önző, kötekedő, kiállhatatlan viselkedése kényszerítette arra társait, hogy sok mindenben a feleségéhez hasonlóan viszonyuljanak hozzá.

Betty terápiája szintén hatástalannak bizonyult, mindaddig, amíg a sekélyes, gyökértelen kaliforniai kultúrát okolta sivár életéért. Csupán azután tárhatta fel az elszigeteltsége megteremtésében való felelősségét, miután bebizonyítottam, hogy személytelen, titkolózó, távolságtartó viselkedése miként hozta létre kettőnk között ugyanazt a személytelen teret a terápiás munkában is.

A felelősségvállalás a változás első lépése, ám önmagában nem azonos a változással. Márpedig a változás az igazi trófea, bármily sokra tartja is a terapeuta a belátást, a felelősségvállalást és az önmegvalósítást.

A szabadság nem csak azt követeli meg tőlünk, hogy felelősséget vállaljunk választásainkért, azt is leszögezi, hogy a változáshoz szándék is szükséges. Noha az akarat olyan koncepció, amelyet a terapeuták ritkán használnak nyíltan, mi sok energiát fektetünk a páciens akaratának befolyásolására. Vég nélküli tisztázás és értelmezés jellemzi a közös munkát, amely azt feltételezi, hogy a megértés elkerülhetetlenül változáshoz vezet (végső soron egyfajta laikus hitről van szó, mivel nem áll mögötte meggyőző bizonyíték). Ha az értelmezés évek múltán sem eredményez változást, közvetlenül az akarathoz kell folyamodnunk: „Erőfeszítésre is szükség van. Meg kell próbálnia, ezt ön is tudja. Volt elég idő a gondolkodásra és elemzésre, eljött a cselekvés ideje.” Ha a közvetlen buzdítás megbukik, a terapeuta szerepe arra korlátozódik, hogy – amint ezek a történetek is tanúsítják – minden lehetséges eszközt felhasználjon, amivel befolyásolhatja a másikat. Ilyenkor tanácsot adok, érvelek, provokálok, bókolok, hízelgek, ösztönzök, könyörgök vagy egyszerűen csak elviselem a páciens jelenlétét, abban a reményben, hogy előbb-utóbb kimerül és feltárulkozik.

A cselekvés fő mozgatórugója az akarat, a szabadság ennek segítségével születik meg. Úgy vélem, az akaratnak két szintje van: az óhajjal kezdődik, és a döntéssel végződik.

Egyeseknél ez a mechanizmus „zárlatos”: nincsenek tisztában az érzéseikkel, fogalmuk sincs, mit akarnak az élettől. Vélemény, késztetés, hajlandóság nélkül mások vágyain élősködnek. Az ilyen emberek általában rendkívül fárasztóak. Betty azért volt unalmas, mert elfojtotta vágyait, és a környezete belefáradt abba, hogy kívánságokkal és fantáziaképekkel lássa el.

Mások képtelenek dönteni. Bár pontosan tudják, mit akarnak és mit kellene tenniük, nem bírják rászánni magukat a cselekvésre, ehelyett döntéshelyzetekben gyötrődve tipródnak. A Három felbontatlan levél című történet főhőse, Saul tudta, hogy minden értelmes ember elolvasná azokat a leveleket, a félelem azonban, amit kiváltottak belőle, mégis megbénította akaratát. Thelma (Szerelemhóhér) szintén rájött, hogy szerelmi megszállottsága elszívja az energiát az igazi életétől. Tudta, és ki is mondta, hogy a nyolc évvel korábbi életét éli, és ahhoz, hogy visszanyerje az igazit, fel kellene adnia rajongását. De ezt nem tudta vagy nem akarta megtenni, és hevesen ellenállt minden arra irányuló próbálkozásomnak, hogy az akaratát megacélozzam.

A döntéshozatal több okból sem könnyű, néha egyenesen a lét gyökeréig hatol. John Gardner Grendel{3} című regényében egy bölcs papról mesél, aki két egyszerű, de borzasztó kijelentésben összegzi véleményét az élet bonyolultságáról: „Minden elmúlik: a választások kizárják egymást.” Az első állításról, a halálról már beszéltem. A második állítás („a választások kizárják egymást”) kulcsfontosságú ahhoz, hogy megértsük, miért annyira nehéz dönteni. A döntés lemondással jár: minden igenhez tartozik egy nem is, minden döntés korlátoz, megsemmisíti{4} a többi alternatívát. Thelma tehát belekapaszkodott abba a halvány reménybe, hogy egyszer talán majd újrakezdheti kapcsolatát szerelmével; a lemondás az enyészetet, a halált jelentette volna számára.

A létezés harmadik adottsága, az elszigeteltség, önmagunk és a másik ember közötti áthidalhatatlan szakadékra utal, arra a szakadékra, amelyet a legmélyebb, legörömtelibb interperszonális kapcsolat sem oldhat fel. Nemcsak másoktól vagyunk elszigetelve, de a világtól is, hiszen az ember bizonyos fokig önmaga világának teremtője. Ez a fajta egzisztenciális elszigeteltség azonban egészen más, mint a magány két másik típusa, a kapcsolati, illetve a személyen belüli izoláció.

Kapcsolati izolációt, vagyis magányosságot akkor él át az ember, ha híján van a meghitt társas kapcsolatok kialakításához szükséges szociális képességeknek, esetleg jelleme nem teszi alkalmassá az interakcióra. Személyen belüli izolációs folyamatról akkor beszélünk, ha bizonyos énrészek lehasadnak a személyiségről, ugyanúgy, mint amikor leválasztunk egy adott érzelmet egy bizonyos esemény emlékéről. A hasítás legszélsőségesebb, legdrámaibb formája a többszörös személyiség, ami egyébként viszonylag ritka jelenség (habár egyre gyakrabban ismerik fel); ha felbukkan, a terapeuta azzal a meghökkentő dilemmával szembesül, mint én Marge terápiájában (Terápiás monogámia): el kell döntenie, hogy melyik személyiséget részesíti előnyben.

Jóllehet az egzisztenciális elszigeteltség nem oldható fel, a terapeuta nem elégedhet meg félmegoldásokkal. A magány elől menekülő ember tönkreteheti másokhoz fűződő kapcsolatait. Számos barátság vagy házasság ért véget azért, mert őszinte törődés és egymásra figyelés helyett az egyik fél pajzsként használta a másikat a magány ellen.

Történeteim hősei gyakran próbálkoznak egy egyszerű, ám annál hatékonyabb módszerrel az egzisztenciális elszigeteltség feloldására: az összeolvadásról van szó, az énhatárok lazításáról, a másikban való feloldódásról. Az összeolvadás ereje a küszöb alatti észlelést vizsgáló kísérletekben is kimutatható, amelyekben az üzenet – „anyu meg én egyek vagyunk” – úgy villan fel a képernyőn, hogy a kísérleti személyek tudatosan nem észlelhetik; a beszámolók szerint ezek a személyek jobbnak, erősebbnek, optimistábbnak érezték magukat, és a kezelésre is jobban reagáltak, mint mások (a hivatkozott kísérleteket viselkedésmódosítási szándékkal végezték dohányzás, kövérség vagy magatartási zavarok miatt).

Az élet egyik legnagyobb paradoxona, hogy az éntudat szorongást szül. Az összeolvadás viszont gyökerestül kiirtja a szorongást azzal, hogy megszünteti az éntudatot. A fülig szerelmes férfi vagy nő az áldott összeolvadás állapotában feladja az önreflexió képességét, mert a magányos én (és az elszigeteltséget kísérő szorongás) feloldódik a miben. Az ember tehát megszabadul a szorongástól, de elveszíti önmagát.

A terapeuták pontosan ezért nem szeretik a szerelmes pácienseket. A terápia és a szerelmi összeolvadás alapvetően összeegyeztethetetlen, mivel a terápiás munkához igenis szükség van az éntudat megkérdőjelezésére és a szorongásra, amely minden esetben a valódi belső konfliktusok irányába kalauzol.

Ráadásul szerelmes pácienssel nagyon nehéz valódi kapcsolatot teremteni – nemcsak nekem okoz ez problémát, de a legtöbb kollégámnak is. A Szerelemhóhér című történetben például Thelma egyáltalán nem kötődött hozzám, mert minden energiáját felemésztette szerelmi rögeszméje. Óvakodjunk a másikhoz való szenvedélyes, kizárólagos ragaszkodástól – nem a tiszta szerelem bizonyítéka az, bár sokan úgy hiszik. Az ilyen önmagába forduló, kizárólagos szerelem – amely önmagából táplálkozik, és képtelen adni vagy a másikra figyelni – végül mindig önmaga végzete lesz. A szerelem nem pusztán a szenvedély szikrája két ember között; óriási különbség van a szerelembe esés pillanata és a szerelmes állapot fenntartása között. A szerelem valójában életforma, az „adás”, és nem a „szerelmessé válás” művészete; tágabb, társas üzemmódot igénylő, és nem egyetlen személyre szabott műfaj.

Bár minden erőnkkel arra törekszünk, hogy párosan vagy csoportban éljük az életünket, bizonyos pillanatokban, például a halál közelében, az igazság – miszerint magányosan születünk, és meghalni is egyedül fogunk – dermesztő egyértelműséggel tör a felszínre. Számos haldokló páciens szerint a halálban az a legrettenetesebb, hogy egyedül kell végigcsinálni. Ám egy másik ember valódi jelenléte még a halál pillanatában is áttörhet a magányon. Ahogy egy páciens fogalmazott a Ne menj el, kedves! című történetben: „Valóban egyedül vagy, mégis megnyugvással töltenek el a közelben ringatózó csónakok fényei.”

Mármost, ha a halál elkerülhetetlen, és minden tettünk, teljes naprendszerünk megsemmisül egyszer, ha a világ ennyire esetleges (akár máshogy is alakulhatott volna az élet), ha a világot és benne az embert mi magunk teremtjük, akkor az életnek milyen önmagán túlmutató értelme lehet?

A ma emberét ez a kérdés gyötri, sokan azért fordulnak terapeutához, mert úgy érzik, életük értelmetlen és céltalan. Az ember mindenben értelmet keres. Az idegrendszerünk úgy épül fel, hogy az agy automatikusan mintázatokba rendezi a beáramló ingereket. Ha értelmet találunk a káoszban, úgy érezzük, uraljuk a rendszert: a véletlenszerű, esetleges történésekre zavartan, tehetetlenül reagálunk, tehát mintázatok után kutatunk, miközben elönt bennünket a kontroll megnyugtató érzése. Ennél is fontosabb, hogy az értelemből értékek, tehát viselkedési minták születnek; a miértekre (Miért élek?) adott válasz egyben a hogyan kérdésére (Hogyan élek?) is válaszol.

Ebben a tíz pszichoterápiás történetben alig kerül nyíltan szóba az élet értelme. Ha az élet értelmét keressük, érdemes a kerülő utat választani, ugyanúgy, mint az öröm utáni kutatásban. Értelmet csak értelmes tettekben találhatunk: minél kétségbeesettebben hajszoljuk, annál gyorsabban csúszik ki a kezünk közül; az élet értelmét kutató racionális kérdésből egyébként is mindig több van, mint válaszból. Az értelmes terápia – és élet – minden esetben a meghitt, törődő kapcsolat mellékterméke, a terapeutának tehát erre kell törekednie – nem mintha a törődés és a meghittség racionális választ adna az értelmet kutató kérdésekre; inkább arról van szó, hogy lényegtelenné teszi ezeket a kérdéseket.

Ennek az egzisztenciális dilemmának – miszerint egy értelmet és bizonyosságot nélkülöző univerzumban létezik egy értelem és bizonyosság után kutató lény – óriási szerep jut a pszichoterápiában. A terapeuták, ha valóban őszinte kapcsolatot szeretnének kialakítani pácienseikkel, mindennapi munkájuk során komoly bizonytalansággal küszködnek. Nem csupán a megválaszolatlan kérdésekkel birkózó páciens hatására teszik ki magukat kínzó kérdéseknek, de arra is rá kell jönniük – ugyanúgy, mint nekem a Két mosoly című történetben –, hogy a másik ember élményei makacsul személyesek és megismerhetetlenek maradnak.

A bizonytalanság elfogadásának képessége szakmánk előfeltétele. Bár a laikusok úgy hiszik, hogy a terapeuta módszeresen és biztos kézzel vezeti páciensét a terápia kiszámítható útján egy ismert cél felé, ez ritkán következik be; a valóságban – amint ezt a történetek is alátámasztják – a terapeuták gyakran tétováznak, improvizálnak, és a sötétben tapogatózva keresik a helyes irányt. Erős a kísértés, hogy valamilyen ideológiai iskolához vagy szigorú terápiás rendszerhez csatlakozva tegyünk szert bizonyosságra, ám a csábítás álnoknak bizonyul: az ilyen hit ugyanis gátolhatja azt a spontaneitáson alapuló, ezért mindig bizonytalan terápiás találkozást, amely a hatékony munka elengedhetetlen része.

Ez a bizonyos találkozás, a pszichoterápia lelke, nem más, mint őszinte, mélyen emberi kapcsolat két személy között, akik közül az egyik (többnyire, de nem minden esetben a páciens) nagyobb bajban van, mint a másik. A terapeuta szerepe kettős: a páciens életének része, és külső szemlélő egy személyben. Külső szemlélőként kellően objektívnek kell maradnia, hogy képes legyen megadni a páciensnek a nélkülözhetetlen és létfontosságú útmutatást. Résztvevőként ugyanakkor belép a páciens életébe, a találkozás rá is hatást gyakorol, sőt olykor meg is változtatja.

Amikor úgy döntök, hogy valóban belépek pácienseim életébe, nemcsak ugyanazokkal az egzisztenciális kérdésekkel szembesülök, mint ők, de arra is készen kell állnom, hogy ugyanolyan módszerekkel vizsgáljam ezeket a kérdéseket. El kell fogadnom, hogy tudni végső soron jobb, mint tudatlanságban élni, hogy érdemesebb kockáztatni, mint halogatni, s hogy a varázslat és az illúzió, legyen bármennyire vonzó és csábító is, végső soron sorvasztja a lelket. Nagyon komolyan veszem Thomas Hardy halhatatlan szavait „…ha út van a jobbhoz, előbb látná: hol s mi a rosszabb”{5}.

A külső szemlélő és az aktív résztvevő kettős szerepe óriási kihívás elé állítja a terapeutát, és számomra ebben a tíz történetben szívszaggató kérdéseket vetett fel. Elvárhatom-e például egy pácienstől – aki arra kér, hogy őrizzem a szerelmes leveleit –, hogy szembesüljön azzal a problémával, amit én egész életemben kerültem? Segíthetek-e neki abban, hogy messzebb jusson, mint ahol én tartok? Feltehetek-e egy haldokló fiatalembernek, egy özvegynek, egy gyászoló anyának, egy szorongó, transzcendens álmokat hozó nyugdíjasnak olyan kíméletlen kérdéseket a létről, amelyekre nekem sincsenek válaszaim? Felfedhetem-e gyengeségemet és korlátaimat egy olyan páciens előtt, akinek másik, alternatív személyisége túlságosan is vonz? Hogyan alakítsak ki őszinte, törődő kapcsolatot egy kövér nővel, akitől viszolygok? Összezúzhatom-e az önmegvalósítás jegyében egy öregasszony irracionális, ám éltető és vigaszt nyújtó szerelmi illúzióját? Rákényszeríthetem-e az akaratomat arra az emberre, aki képtelen a saját érdekében cselekedni, és hagyja, hogy három felbontatlan levél pokollá tegye az életét?

Bár ebben a tíz pszichoterápiás történetben sokszor előfordulnak a páciens és a terapeuta fogalmak, ne hagyd magad félrevezetni, kedves olvasó: ezek a mesék az átlagemberről, rólunk szólnak. Bárkiből lehet páciens; ez a minősítés többnyire önkényes, és inkább kulturális, neveltetésbeli és anyagi tényezőkön múlik, nem pedig a pszichiátriai kórkép súlyosságán. Mivel a terapeutáknak pácienseikhez hasonlóan szembe kell nézniük a létezés adottságaival, szakmai viszonyulásként ebben az esetben helytelen a hűvös távolságtartás. Mi, pszichoterapeuták, nem tehetjük meg, hogy együtt érzően kotkodácsolunk kicsit, majd arra buzdítjuk a pácienst, hogy eltökélten birkózzon meg a helyzettel. Ugyanis nem pusztán róluk és az ő problémáikról van szó. Hanem rólunk és a mi problémáinkról, hiszen a mi életünk és létünk is elválaszthatatlan a haláltól, éppúgy, ahogy a szerelem a magánytól, a szabadság a szorongástól, a gyarapodás a veszteségtől. Mert mindannyian egy csónakban evezünk.

{1} Az egzisztenciális megközelítést, valamint az erre támaszkodó pszichoterápiás módszerek elméletét és gyakorlatát részletesen tárgyalom az Existential Psychoterapy című könyvemben. [Magyarul: Az egzisztenciális pszichoterápia. Animula Kft., Budapest, 2004.]

{2} Szemere Samu fordítása in: Baruch Spinoza: Etika. Osiris, Budapest, 1997.

{3} John Gardner: Grendel. Random House, New York, 1989.

{4} Az angol decide (döntés) szó eredeti töve pusztítást, megsemmisítést jelent, hasonlóan a homicide (gyilkosság) vagy suicide (öngyilkosság) szavakhoz.

{5} Tellér Gyula fordítása in: Thomas Hardy: In Tenebris – II. http://irc.sunchat.hu/vers/