Bartha Ákos

Törzsökösök, rongyosok, turániak

Németellenes magyar fajvédelem, 1938–1945

Bartha Ákos

Törzsökösök, rongyosok, turániak

Németellenes magyar fajvédelem, 1938–1945

Budapest, 2023

Szakmai lektor

Ablonczy Balázs

Kiadja a Nemzeti Közszolgálati Egyetem

Ludovika Egyetemi Kiadó

A kiadásért felel: Deli Gergely rektor

Székhely: 1083 Budapest, Ludovika tér 2.

Kapcsolat: kiadvanyok@uni-nke.hu

Felelős szerkesztő: Benkő Krisztina

Olvasószerkesztő: Tomka Eszter

Korrektor: György László

Tördelőszerkesztő: Fehér Angéla

ISBN 978-963-531-915-2 (nyomtatott)

ISBN 978-963-531-916-9 (PDF)

ISBN 978-963-531-917-6 (ePUB)

© A szerző, 2023

© A kiadó, 2023

Minden jog védve.

Tartalom

Közelítés a darázsfészekhez

Törzsökös magyarok

Egy fogalom és gazdái

A Törzsökös Magyar Nemzetségek Szövetsége

A Törzsökös Magyarok Tábora

Sárkánnyal a csodaszarvas és a nyilaskereszt ellen

A törzsökös népfront kísérlete

Viták és viharok

Rongyos gárdisták

A Magyar Fajvédők Országos Szövetsége

Szabadcsapatok – korlátokkal

Versengő narratívák

Népi írók Sorakozója – a jobboldalon

Az 1939-es választás: mindenki mindenki ellen?

Nyilasok és rongyosok

Németellenesség

Szüts Iván Nemzeti Táborában

Turáni vadászok

Elárvult fajvédők dühöngője

Legitimisták vonzásában

Szervezeti struktúra 1938 után

Szuverenista birodalomépítők

Együtt

Az „Új Európa” ellen

Megszállottak

Fasiszták vagy antifasiszták?

Rövidítések jegyzéke

A képek forrásai

Levéltári források

Magyarországi gyűjtemények

A Hungaricana.hu portálon keresztül elérhető levéltári anyagok

A szerző magángyűjteménye

Külföldi gyűjtemények

Interneten elérhető anyagok

Sajtóforrások

Felhasznált irodalom

Közelítés a darázsfészekhez

„Azt írja nekem Budapestről egy kiválóan képzett, európai műveltségű, élénk vérmérsékletű, nacionalista magyar, dr. Vákár Arthur kormányfőtanácsos úr őméltósága, hogy Békéscsabán szervezzem be a »Turáni Vadászokat«. Megtisztelő levelét ide-oda forgattam, de […] nem tudtam nyitjára jönni, hogy […] hol keressem a turánokat, akik egyúttal vadászok. Informáltatni kellett magamat, míg végre a divatos légáramlat megértette velem, hogy egy új fajvédő alakulatról van szó. Még föl sem ocsúdtam a kámforos bódulatból – a Sárkányok propagandairatát hozza a posta, hogy a törzsgyökeres magyarok szervezetbe tömörülnek és ennek a fajvédő társaságnak csak [az] lehet tagja, aki kimutatja, hogy két nagyapja közül az egyik legalább ősmagyar volt, vagy a mohácsi vész előtt itt élt a drága honban.”[1]

Ezeket a maliciózus sorokat Oroszlány Gábor, a határrendőrség Marosvásárhelyről elszármazott nyugalmazott főfelügyelője vetette papírra 1938 decemberében.[2] Oroszlány a klasszikus 19. századi liberális nemzeteszme (mindenki magyar, aki annak érzi és vallja magát) alapján utasította vissza és figurázta ki a „fajvédelem égisze alatt” folytatott „politikai propagandát”.[3] Az említett levélírónak hasonló gyökerei voltak, mint Oroszlánynak. Az illető, vagyis Vákár P. Artúr Erdélyben (Gyergyószentmiklóson) született középosztálybeli családban és az 1919-es impériumváltáskor hagyta el kényszerűen szülőföldjét. Előtte függetlenségpárti nyomdatulajdonosként, publicistaként és szerkesztőként vált ismertté. Lapját, a Csíkvármegyét az 1916-os román betörés után már Budapesten nyomtatták, ahol Vákár az Erdélyi Szövetség egyik legaktívabb lobbistájaként ténykedett. 1917-ben még elsősorban erdélyinek, s csak másodsorban magyarnak tartotta magát az örmény származású redaktor, aki Trianon után a revíziós propagandából is alaposan kivette a részét. Neve az Erdélyi Menekültek Segítő Hivatalának megalapítójaként és a Magyar Állatvédők Országos Egyesületének elnökeként is ismert,[4] továbbá a liberális nemzeteszme helyett fajvédő alapokra helyezkedő titkos társaság, a Magyar Testvéri Közösség (MTK) egyik szellemi atyjaként is számontartja őt a szakirodalom.[5]

Vákár P. (és nem nevesített társa) azonban nem az MTK-ba, hanem két jóval kevésbé ismert – és a Közösséggel ellentétben nyilvános – fajvédő szervezetbe, a Turáni Vadászok Országos Egyesületébe és a Törzsökös Magyarok Táborába próbálta beszervezni a nyugalmazott határrendészt. Kötetemben ennek a két szervezetnek, valamint a rongyos gárdának hivatalos keretet biztosító Magyar Fajvédők Országos Szövetségének a bemutatására vállalkozom. E látszólag önkényes témaválasztás oka, hogy megítélésem szerint a fent említett három alakulat volt a németellenes magyar fajvédelem – kívülről is jól azonosítható – motorja 1938 és 1945 között. Mivel történetük meglehetősen szövevényes és ideológiailag terhelt, először röviden felvázolom a kötet fogalmi kereteit, előrebocsátva, hogy egyes fogalmak univerzális meghatározása és ekképp való kezelése a gyakorlatban nem mindig lehetséges. A gondok oda vezethetőek vissza, hogy a kortársak többsége nemigen bíbelődött a fogalomhasználati következetességgel. Magát a faj fogalmát is eltérő értelemben (rassz, etnikum, nemzet) használták – nem csupán a különböző szerzők, de gyakorta egyazon szerző is, akár ugyanabban a szövegben, beszédben. Az utókorra maradt fogalmi homályt egyszerű slendriánság vagy nagyon is kimért politikai számítás egyaránt okozhatta.

Legfontosabb ernyőfogalmunk – Vonyó József és Paksa Rudolf nyomán[6] – a jobboldali radikalizmus, más néven szélsőjobboldal. Ebbe a kategóriába egyaránt beletartoznak az 1919-es ellenforradalom nyomán megerősödő, Gömbös Gyula nevével fémjelezhető magyar fajvédők és a harmincas években tömegmozgalmakba tömörülő, a totalitárius államért síkra szálló honi nemzetiszocialisták, köztük az 1944. október derekán hatalomra jutó hungaristák. Bár a hungarista mozgalom közismert jelképét, a zöld nyilaskeresztet a Meskó Zoltán által 1932-ben alapított Nemzeti Szocialista Magyar Földműves- és Munkáspárt használta először,[7] s a szimbólum utóbb megannyi magyar nemzetiszocialista alakulat jelképe, a „nyilas” megnevezés pedig a nemzetiszocialista mozgalmakra általánosan használt gyűjtőfogalom lett, ebben a könyvben – a félreértések elkerülése végett – nyilasok vagy hungaristák alatt csakis Szálasi Ferenc változó nevű pártjainak tagságát értem az 1938 és 1945 közti időszakban. Náciellenesnek a nemzetiszocializmus ideológiája ellen fellépő erőket nevezem (elkerülendő a kissé nehézkes „nemzetiszocializmus-ellenes” formulát), míg a németellenes jelzőt kettős értelemben használom. Így tekintek egyrészt a Német Birodalom külpolitikáját elítélő személyekre és mozgalmakra, másrészt a magyarországi németség irányában megfogalmazott kritikus – etnicista – álláspontokra is.

A németellenesség, mint minden gyűjtőfogalom, eltakarja ugyan az árnyalatokat – látni fogjuk: vitéz baráti Huszár Aladárt[8] egy fél világ választotta el Gödér Páltól –, mégis ez az attitűd volt a három szervezet jellegadó – már a korban is számontartott – közös nevezője. Hont Ferenc színházesztéta is ezeket, vagyis „Héjjas Iván rongyosgárdáját”, a „Törzsökös Magyarokat” és a Turáni Vadászok Országos Egyesületét (TVOE) nevesítette külön blokként – saját marxista nyelvezetével: „németellenes reakciósokként” – a krasznojarszki antifasiszta iskolában 1944/45 telén papírra vetett magyarországi helyzetképében.[9] Németellenességük egyik fő oka, hogy a „törzsökösök”, a „turániak” és a „rongyosok” úgy kergették tovább a két világháború között a magyar birodalmi álmokat, hogy mindeközben markánsan elhatárolódtak a revízió egyetlen jelentős motorjától, Németországtól, valamint annak államideológiájától, a nácizmustól (jóllehet ez az ideológia sokukra delejezően hatott). Ám a külpolitikai vonatkozásokon túl azért is nevezem e szervezeteket németellenesnek, mert a magyarországi német kisebbség – a nácizmussal egybemosott – jogharcához szintén elutasítóan viszonyultak. S bár a II. világháború alatti németellenesség egy olyan értéktelített fogalom, amelyhez pozitívan szokás viszonyulni, a valóság ennél jóval összetettebb. Mert hiszen mit gondoljunk arról a rongyos gárdistáról, aki fegyverrel korteskedik az 1939-es választásokon a Volksbund ellen, pár hónappal később szabadcsapatot szervez Lengyelország megsegítésére, heves antiszemitizmusával gerjeszti a zsidóellenességet (amelynek maga is haszonélvezője), majd 1944 végén szervezett módon menti az üldözötteket?[10]

A magyar fajvédelem megértését nagyban nehezíti már maga a fogalom is, amely a Horthy-korszak divatos buzzwordje volt, hasonlóan a szintén soha nem definiált „szegedi gondolathoz” vagy „keresztény-nemzeti” jelzőhöz. Ezek a fogalmak élték a maguk életüket a kor jobboldali közéletében, s mindenki valami hasonlót, de nem egészen ugyanazt értette alattuk. A helyzetet tovább bonyolítja, hogy a fajvédelem századelőn összeállt ideológiai csomagjának tartalma nemcsak személyenként, de időben is változott, s a harmincas évektől a honi német- és nácibarát erők szintén előszeretettel hivatkoztak a fogalomra. A nürnbergi alapokon nyugvó harmadik zsidótörvényt (1941) közkeletűen „fajvédelmi törvénynek” nevezték, Bosnyák Zoltán, vagyis a német mintára létrehozott Zsidókérdéskutató Magyar Intézet vezetője, pedig külön kötetet szentelt azoknak, akiket ő a magyar fajvédelem úttörőinek tartott.[11]

A fajvédelem tehát hasonlóan terhelt fogalom, mint a németellenesség, csak éppen ellenkező előjellel. Előbbi kifejezés menthetetlenül összegabalyodott a faji politikával, a 20. századi népírtásokkal, mindenekelőtt a holokauszttal. Pedig a faj (race) mai értelmében használt fogalma már a 19. század derekán hódított Európában, s a századelőn Budapesten is felvirágzott a természettudomány eszköztárát az emberi társadalmak tervezésére is alkalmazni szándékozó biologizmus. A darwinista alapokon nyugvó eugenika ekkoriban még elsősorban baloldali projekt volt, és a polgári radikális Madzsar József a Tanácsköztársaság népbiztoshelyetteseként igyekezett a gyakorlatba átültetni főbb eredményeit.[12] Az ellenforradalom uralomra jutásával azonban a jobboldali radikálisok által évtizedek óta propagált, a Nagy Háború derekán a magyar középrétegek máig ható törésvonalaihoz is nagyban hozzájáruló szélsőséges antiszemitizmus vált az eugenika legfontosabb motorjává, megközelítési módjává és irányává.[13]

A fajbiológiai szemlélet a fajvédelem táborán belül sem vált általánossá, sőt meghatározóvá sem. Jól példázza mindezt A Cél című periodika, amely 1916-ban előbb radikális antiszemita, fajvédő orgánummá, majd a húszas években – Méhelÿ Lajos keze alatt – kifejezetten fajbiológiai folyóirattá vált.[14] S miközben Méhelÿ a fajvédők ünnepelt tudósa, állandó vendége és hivatkozási pontja lett, a különc professzor tudományosnak látszó érvelését ugyanők „jórészt meg sem értették, de ha meg is értettek valamit belőle, bizonyosan nem követték”.[15] A meg nem értés valószínűsíthető – például – az Ébredő Magyarok Egyesületének (ÉME) talpasainál, akik a fajvédelmet lényegében a zsidóveréssel azonosították. Ám mindeközben a mozgalom első vonalában egyetemet végzett, képzett, középosztálybeli egzisztenciák szerepeltek – s mint vezetők éppen ők hívták meg Méhelÿt a rendezvényekre. Az ő különös attitűdjükhöz az asszimiláció kusza identitáskonstrukciói, illetve a politikusi észjárás sajátosságai adhatják a kulcsot. Vagyis Méhelÿ patologikus antiszemitizmusa imponálhatott ugyan számukra, az univerzális biologizmus aligha lett volna szerencsés politikai útravaló a német ősökkel rendelkező Gömbös Gyulának, Eckhardt Tibornak és Ulain Ferencnek, az osztrák hátterű Lendvai Istvánnak, a szlovák felmenőkkel (nem) büszkélkedő Zsilinszky Endrének (és Zsabka Kálmánnak), valamint számos társuknak, akik talán származásukat is kompenzálták jobboldali radikalizmusukkal.[16]

Nem teljesen meglepő tehát, hogy Zsilinszky 1921-ben éppen A Célban határolódott el udvariasan Méhelÿtől, kifejtve, hogy a politikában „a magyar fajnak feltétlenül egy tágabb fogalmát kell megállapítani”.[17] Két évvel később ugyanígy nyilatkozott Gömbös, aki a nemzetgyűlés nyilvánossága előtt kritizálta Méhelÿt.[18] Zsilinszky Méhelÿ lapjában pontosított: „csak azok az egészben, vagy részben idegen vérűek vehetők fel a magyarság erkölcsi és faji közösségébe, akik gondolkodásukkal, érzületükkel, faji öntudatukkal, testi-lelki mivoltukkal, ösztöneikkel egyek és elválaszthatatlanok tudnak lenni a magyarsággal” – írta 1923-ban a fajvédők vezető propagandistája, aki – társaival egyetemben – e beolvadásra alkalmatlannak gondolta a zsidóság tömegeit.[19] Vagyis a fajvédők kevésnek tartották az asszimiláció parancsának engedelmeskedő honpolgárok saját identitását, s a trianoni valóság mögé álmodott magyar birodalmat „a vér, a történelem és a világnézet hármas közösségeként” meghatározott magyarsággal tervezték felépíteni.[20] A fajbiológiai gondolkodás zenitjén akadtak köztük, akik a vért emelték ki ebből a hármasból és visszataláltak Méhelÿhez, ám jellemző módon ők is németellenes kontextusban tették mindezt.[21] A fajvédők heves antiszemitizmusa és ködös szemlélete hozzájárult a jogállami intézmények lebontásához és a zsidóellenes törvénykezéshez, miközben többük személyes sorsa a német- és náciellenes küzdelmeken és a zsidómentésen keresztül a mártíriumba vezetett.

Mindez abból fakad, hogy a fajvédő program nem szűkíthető le az antiszemitizmusra. Nézetrendszerük másik fontos sarokpontja integer revizionizmusuk volt, vagyis Gömbös és társai a történelmi Magyarország határainak visszaszerzését tűzték ki célul. Frontélményeik is szerepet játszottak abban, hogy militaristák lettek, ami nem egyszerűen katonai agitációt jelentett esetükben, hanem politikai kultúrát és mentalitást is. „Lovasított szerkesztőik” felismerték a sajtó közvélemény-formáló szerepét, ezért különös gondot fordítottak a propagandára. Duplán voltak ellenforradalmárok, mivel nem csupán a Tanácsköztársaság kommunizmusát, de az őszirózsás forradalom köztársasági szellemiségét is elvetették. Mind a két berendezkedést a magyar történelmi hagyományoktól idegennek gondolták, de markáns kritikával illették a szerintük idegen elemek – mindenekelőtt a „zsidók”[22] és a németek – térfoglalását eredményező dualizmus kori liberális politikát is, amely elmulasztotta az időszerű politikai-gazdasági-társadalmi reformokat, s ezzel hozzájárult az 1918-as összeomláshoz. A történelmi Magyarország bukásában azonban nagyobb felelősségrészt osztottak ki Károlyi Mihály és Kun Béla uralmának. Rendszerüket az összeomlással összefüggésben anarchiaként értelmezték, ezért hangoztatták oly sokszor a rendet. Az 1918-as bukásért elsősorban a „zsidók”, a polgári radikálisok, a szabadkőművesek és a kommunisták „defetizmusát”, a nemzetiségek ármánykodását és a nagyhatalmak érzéketlenségét okolták.

Gömbösék az államvezetésben „erős kezet” – autokráciát, a korszak elején diktatúrát – szerettek volna látni és a gazdasági élet átszervezésében is nagyobb szerepet szántak volna az államnak. Etatisták voltak, vagyis a vágyott „keresztény nemzeti” reformokat az állam által, elsősorban a „zsidóság” rovására és a „keresztény” (értsd: nem „zsidó”) középrétegek javára tervezték lebonyolítani. Mivel a tősgyökeres magyar parasztságban vélték felfedezni a magyarság nemzetfenntartó erejét, saját „keresztény-középosztálybeli” érdekeik mellett különös figyelmet szenteltek a vidéknek, jóllehet pártjuk és mozgalmuk kifejezetten urbánus jelenség volt. Ez az attítűd vezette el Gömbös Gyulát a kisgazdapárti frakcióba 1920-ban, Eckhardt Tibort a Kisgazdapárt élére 1932-ben, s ezért lett Bajcsy-Zsilinszky Endre a radikális földreform híve a harmincas évekre, az évtized második felétől a Kisgazdapárt politikusaként

A fajvédők homo novusok voltak a Tanácsköztársaság bukása után újraformálódó politikai arénában. Hevességük nem is palástolta rutintalanságukat. Részben ezzel magyarázható, hogy nem népszerűségük csúcsán, az ellenforradalom első éveiben alapították meg beszédes nevű alakulatukat, a Magyar Nemzeti Függetlenségi Pártot, hanem 1924-ben, vagyis akkor, amikor a Bethlen István fémjelezte politikai-társadalmi konszolidáció sikerrel vetett gátat bármiféle radikalizmusnak. A mindenki által csak „Fajvédő Pártnak” nevezett formáció a szabad királyválasztás mellett tett hitet, Magyarország „agrárszellemben való újjászervezését” tervezte, a „gazdasági liberalizmus” elleni küzdelmükben pedig támaszkodtak volna a „népies erőkre” is. A gazdasági életben a „zsidóság” radikális, társadalmi részarányának megfelelő visszaszorítását tervezték, valamint vám- és adóreformot, illetve a földreform „gyors, részrehajlatlan és lelkiismeretes” végrehajtását követelték. A magyarság „nagyszerű világtörténelmi küldetését” vizionálták, „politikailag független, területileg és gazdaságilag életképes” Magyarországot akartak, és „keresztény” szellemben szervezték volna újjá az országot. A magántulajonra alapozva hirdettek munkásvédelmet, korporációs alapon képzelve el az osztályellentétek felszámolását. Céljaik között szerepelt a független közigazgatás, a decentralizált államigazgatás és a keresztény, „faji alapú” népnevelés is.[23]

A „Fajvédő Párt” pár éven belül atomjaira hullt, miután az 1926-os választáson megsemmisítő vereséget szenvedett. A párt soraiból a pártvezéren, Gömbös Gyulán kívül csupán Borbély-Maczky Emil jutott be a parlamentbe, később hozzájuk csatlakozott Kontra Aladár és Héjjas Iván. Az ismertebb (bukott) fajvédők közül Bajcsy-Zsilinszky Endre kilépett a pártból, és 1928-ban lapot (Előörs), 1930-ban saját pártot (Nemzeti Radikális Párt – NRP) alapított. Eckhardt Tibor a Magyar Revíziós Liga alelnöke lett, majd 1931-ben függetlenként került vissza a törvényhozásba, hogy aztán 1932 végétől a Kisgazdapárt elnöke legyen. Bell Miklós, Zsirkay János, Lendvai István visszavonult a pártpolitikától, Ulain Ferenc a kisgazdákhoz csatlakozott. Budaházy Miklós és Dánér Béla autóbalesetben vesztették életüket 1930-ban.[24] A legfontosabb fajvédő politikus, vagyis Gömbös Gyula mindeközben a parlamentben elkezdett közeledni korábbi ellenfeléhez, Bethlen Istvánhoz és a kormánypárthoz. Összességében, a harmincas évekre a fajvédő mozgalom annak ellenére defenzívába szorult, hogy a kormánypártba visszalavírozó Gömbös 1932 és 1936 között az ország miniszterelnöke lett. A mozgalom szempontjából fontosabbnak bizonyult ugyanis, hogy Hitler felemelkedésével, majd hatalomra jutásával új konkurencia ütötte fel a fejét a szélsőjobboldalon: a vallásos alapokat újpogány mítoszokkal ötvöző, a biológiailag definiált rasszokat rangsorba állító, s Németországban csakhamar totális diktatúrát kiépítő nemzetiszocializmus.

A két világháború közötti időszak külpolitikai történései tulajdonképpen minden magyar fajvédőt el kellett (volna) juttassanak a harsány náciellenességig, amely a harmincas évek magyar közéletében kibogozhatatlanul összefonódott a németellenességgel. Többük el is jutott – méghozzá a prominensek közül – eddig az eszméig. A fajvédelem és a nemzetiszocializmus különbségeire mégsem csupán Szabó Dezső,[25] Lendvai István,[26] baráti Huszár Aladár,[27] Bangha Béla,[28] Bajcsy-Zsilinszky Endre[29] vagy éppen Budaváry László[30] pályafutása a példa. A németellenesség (s ezáltal a náciellenesség) bele volt kódolva a magyar fajvédelem függetlenségi hagyományhoz kapcsolódó nézetrendszerébe, vagyis annak mintegy logikus következményének tekinthető. A fajvédő világlátás szerint ugyanis az általuk értett „magyar faj” állandó defenzívában van, mivel folyamatosan külső erők ostromolják és belső erők mételyezik. A fajvédők ebbe az értelmezési keretbe helyezték a trianoni békeszerződést, adaptálva a német tőrdöféselméletet, jóllehet az I. világháborús fegyvertársról sem csupán elismerően nyilatkoztak.

A kuruc hagyomány ápolása közkedvelt megnyilvánulási formája volt már a 19. századi Habsburg-ellenességnek is (hogy csak Thaly Kálmán munkásságára utaljunk e helyütt), sőt, éppen ez a törés – vagyis a Habsburgokhoz fűződő viszony – emelkedett a legfőbb közjogi problémává a dualizmus hosszú évtizedeiben, vagyis akkor, amikor a Horthy-kori politikusok szocializálódtak. Csak a Nagy Háború volt képes ideiglenesen lecsendesíteni a kuruc narratívát. „Ezt tárgyalni csudaszép dolog, de csak a háború után” – fogalmazott Komáromi János 1916-ban,[31] s a két világháború közti korszak ismert írója nem is késlekedett sokat. 1921-ben a kurucokról mint rongyos gárdáról adott ki gyűjteményes kötetet,[32] s a két témát még a katolikus Nemzeti Ujság kritikusa is egynek érezte.[33] A Horthy-korszakban a németellenesség vagy legalábbis a német expanziótól való félelem a magyar közéletben – hol búvópatakként, hol heves ideológiai csaták formájában – végig jelen volt, s korántsem csak a politikai baloldalt jellemezte.[34] A magyarországi radikális jobboldal az 1921-es nyugat-magyarországi felkelést – s benne a rongyos gárda részvételét – előszeretettel interpretálta „kurucos” revíziós sikerként,[35] kiemelve, hogy „a rongyos gárda késő kurucok bátor utódjai”.[36]

Hogy ugyanakkor a Bécs-ellenesség nem jelentett automatikusan németellenességet, azt a magyar és német jobboldali radikálisok húszas évek eleji kooperációs kísérletei is bizonyítják, bár a fajvédők elsősorban nem Hitlerrel, hanem a nála ekkor még jóval nevesebb (és idősebb) Erich Ludendorff tábornokkal keresték a kapcsolatot.[37] Mindez poroszos neveltetésű, fegyverbarátságon edződött és mérhetetlenül csalódott, vesztes katonatisztek aktuálpolitikai érdekszövetsége volt, kevés ideológiával és még kevesebb reménnyel. A függetlenségi gondolatba oltott fajvédelemnek ugyanakkor integráns része volt a heves antiszemitizmus, amely olyan dualizmus kori alapokra támaszkodhatott, mint a Függetlenségi Pártból az 1880-as évek derekára az Országos Antiszemita Párt parlamenti frakciójába átlavírozó Verhovay Gyula munkássága.[38] Az I. világháború éveiben a Függetlenségi Párt jobboldali radikálisai a Virradat és az Uj Nemzedék című lapok körül gyülekeztek, és leghangosabban Szekfű Gyula botránykönyvvé vált munkája (A száműzött Rákóczi, 1913) ellen indított hajszában hallatták hangjukat. Kacziány Géza és társai támadásainál fontosabb, hogy ebből a körből emelkedett ki Milotay István, a jobboldali radikalizmus számos árnyalatát kipróbáló, nagy tehetségű publicista. Megemlítendő továbbá, hogy a Nagy György vezette Köztársasági Pártban működött az a kör, amely magja lett a IV. Károly második visszatérési kísérlete után megalakult Habsburgellenes Ligának. Ez pedig „a Fajvédő Párt egyik kis csírája volt” Szabó Miklós történész szerint.[39]

Az egyik legfontosabb fajvédő ideológus, Szabó Dezső már egy évtizeddel Hitler hatalomra jutása előtt szemben állt a németekkel. „Különösen veszélyesnek tartjuk azt a leplezetlen német agitációt, mely az utóbbi években mind fokozottabb erővel folyik. Vigyáznunk kell, az erős német faj a történelem egy váratlan zökkenésénél megint felülkerülhet, s a brutális német imperializmus hatalmi álmában egy hajszálnyival sem vár kevésbé irtózatos sors ránk” – fogalmazott 1923-ban.[40] Az 1925-ös locarnói egyezmény, amely csupán Németország nyugati határait szavatolta, a fajvédő tábor egy másik meghatározó (jóllehet ekkorra igencsak elárvult) ideológusát, vitéz Bajcsy-Zsilinszky Endét fordította meg külpolitikailag. „Nekünk Nyugat-Magyarország nem presztízskérdés: az élet kérdése. Mi nem mondhatunk le a történelmi határokról éppen ott, ahol a német kolosszussal érintkezünk, s nem engedhetjük behorpasztani a bordánkat éppen attól a hatalomtól, amely a csöndes kulturális beszüremkedés módszereivel félelmetesen csúszik előre országunk és nemzetünk szíve felé, és amellyel szemben ezer éven át kellett véres harcokban védekeznünk” – foglalta össze a történelmi alapvetésű fajvédő geopolitikát Bajcsy-Zsilinszky 1927 végén.[41]

Hitler 1933-as hatalomra jutásával a németellenes fajvédő próféták és híveik hamar csapdahelyzetbe kerültek. Az általuk is hőn áhított revízió ugyanis egy saját felfogásuk szerint is az ország szuverenitását veszélyeztető nagyhatalom segítségével vált elérhetővé. Hitler egyszerre jelentette a határrevízió reményét és a „gyarmatvízió” veszélyét.[42] „A Németországgal való szorosabb viszony nemcsak az önálló magyar államgondolat halálát jelentené, hanem a magyar lélek s a magyar kultúra önállóságának és hivatásának odadobását, föláldozását is” – fogalmazott Féja Géza 1933 májusában hamisítatlan fajvédő érveléssel.[43] A végzettől érkező ajándékot – hogy Márai Sándor szavait kölcsönözzük e helyütt – mégsem utasította vissza sem Féja, sem más fajvédők (ahogyan annak idején Márai sem[44]), mivel a revíziót mindannyian történelmi jussként értelmezték. Ez az ellentmondás a németellenes magyar fajvédelem egész intézményrendszerét feszítette, miközben nem csak ők szorongtak. A náci expanzió miatt még egy olyan „jellegzetes magyar fasiszta szervezetben” is akadtak kritikus hangok, mint amilyen állítólag a Magyar Országos Véderő Egylet (MOVE) volt. A MOVE 1944-es, az egylet által kiadott reprezentatív történetében az egyik szerző Zrínyi Miklóst idézve erről írt: „török helyett osztrák jármot kaptunk nyakunkba, cserébe, jó néhány száz évre. »Drang nach Westen« helyett »Drang nach Osten«-t. Ami akkor igaz volt, igaz ma is” – tette hozzá a szerző.[45] Ez nem eseti kiszólás volt. Az 1938-ban kiadott MOVE Nemzetvédelmi Káté hasonló gondolatokat közölt,[46] a Bosnyák Zoltán idézett könyvét 1942-ben megjelentető, jobboldali kiadványokra szakosodott Stádium Kiadó vezetői közül pedig éppen ez év elején kezdtek többen meginogni németbarátságukban.[47]

Könyvük főszereplői – vagyis a törzsökös magyarok, a rongyos gárdisták és a turáni vadászok – abban voltak egyedülállóak a magyar fajvédők között, hogy a fajvédelem németellenes élét 1938 tavaszától a háború végéig intézményesen, markánsan és következetesen képviselték,[48] vezetőik közül többen meghatározó alakjai – egyesek mártírjai – lettek az 1944-es magyar ellenállásnak. Abszurd módon tehát e szervezetek pontosan azok ellen a „kiforratlan új eszmék és áramlatok, idegen szelek, sőt tornádók” ellen küzdöttek, amelyektől Oroszlány is óvta a magyarságot bevezetőnk elején idézett cikkében.[49] Liberálisok, konzervatívok és németellenes fajvédők (miképp a szociáldemokraták is) ilyen viharkeltő új eszmének tartották a nemzetiszocializmust, amely a Harmadik Birodalom expanzív külpolitikájának szolgálatába állítja a honi németséget, s ezáltal belülről is bomlasztja a magyarságot. Elsősorban németellenességükből táplálkozott nyilasellenességük, mivel a hungaristákat a németek kiszolgálóinak tartották, s zavaros, bolsevistának tartott ideológiájuktól is ódzkodtak.[50] Mindez azért figyelemre méltó, mert a náci Németországhoz fűződő viszony a magyar közélet jó részében nem statikus állapot, hanem dinamikusan változó viszonyrendszer volt, s a Berlinből elrendezett „Új Európa” gondolata 1940 nyarán csúcsra jutott a revíziós sikerekkel megnagyobbodott Magyarországon (is).[51] A Molotov–Ribbentrop-paktum idején az 1989 előtti történetírásban piedesztálra emelt kommunisták sem forszírozták az antifasiszta harcot (ahogyan a nyilasok sem az antibolsevistát).[52]

A kötet lapjairól kirajzolódó, esetenként a szociáldemokratákhoz (sőt, akaratlanul, a kommunistákig) is utat találó, legitimista-liberális-fajvédő kapcsolati háló gyökerei az 1937. október 10-i „körmendi kézfogásig” vezethetőek vissza, amikor is Sigray Antal, Rassay Károly és Eckhardt Tibor együtt tett hitet a szabadság, a parlamentarizmus és a függetlenség mellett, valamint a diktatúra és az „idegen érdekek” kiszolgálói ellen. Közös kiállásukat a Népszava is üdvözölte.[53] A törékeny német- és nyilasellenes egységfront fajvédelmi szárnya a következő év tavaszán, az Anschlusst követően intézményesült, amikor is a trianoni Magyarország határos lett egy expanzív államideológiájú, nyolcvanmilliós birodalommal. 1938 márciusában nem lehetett tudni, hogy „a német vezérkari térképeken melyik ország felé hajlanak az előrenyomulási irányt jelző égővörös nyilak, és vad rémhírek zaklatták fel a kedélyeket”, miközben a már újévkor „1938 a miénk” feliratú röplapokkal kampányoló nyilasok aktivizálódására a budapesti német követ is felfigyelt.[54] S bár a náciknak nem volt mestertervük az európai német hegemónia megvalósítására,[55] Hitler pedig nem tervezte Magyarország megszállását (ekkor még), mérvadó náci politikusok 1938 áprilisában sem tartották evidensnek az új közös határt,[56] egy évvel később pedig egy német újság hasonló tónusú cikke miatt tiltakozott a magyar Külügyminisztérium.[57]

1938 nyarán és őszén Bécsben felvonuló tüntetést rendeztek „Sopron és környéke Németországhoz csatolásának kikényszerítéséért”, a határ körzetében pedig egyre több pángermán agitátor érkezését észlelték a magyar hatóságok.[58] A nyilasok sem lankadtak. Az éppen Nemzeti Szocialista Magyar Párt nevet viselő alakulat működését az a Hubay Kálmán professzionalizálta éppen, aki „egyértelmű elköteleződést ígért az eszmeileg rokonnak tekintett Berlin–Róma tengely irányába”.[59] A nyilasokkal szemben erélytelennek bizonyuló Darányi Kálmán kormányfő már 1938 májusának derekán megbukott, és sokan nagy reményekkel néztek az új miniszterelnök, Imrédy Béla kormányfősége elé. Imrédy a Gömbös-kormány pénzügyminisztereként, a Magyar Nemzeti Bank (MNB) – kiváló angolszász kapcsolatokkal rendelkező – elnökeként, majd a Darányi-kabinet közgazdasági minisztereként szerzett hírnevet magának. A közvélemény emellett a gazdaságfejlesztés (s benne a fegyverkezés) érdekében indított győri program, valamint az első zsidótörvény egyik kidolgozójaként is ismerte a hithű katolikusként számontartott jobboldali technokrata politikust, aki az Országos Frontharcos Szövetség értekezletén „fantáziátlan fantasztákként” és „magyartalan magyarokként” emlékezett meg a nyilasokról.[60] Ekkor keletkezett írásaiban nem is hivatkozott külföldi mintákra, ehelyett kifejezetten „magyar fajvédelemről beszélt”.[61] Itt kezdődik a történetünk.

[1] O. G.: A sárkány. Békésmegyei Közlöny, 1938. december 8. 1. (Oroszlány Gábor a lap főmunkatársa volt.)

[2] Meghalt Oroszlány Gábor, volt maroshelyi [sic!] lapszerkesztő. Magyar Szó, 1939. október 24. 2.

[3] O. G. (1938): i. m.

[4] Egry Gábor: Regionalizmus, erdélyiség, szupremácia. Az Erdélyi Szövetség és Erdély jövője, 1913–1918. Századok, 147. (2013), 1. 22–28.; Diós István – Viczián János (szerk.): Magyar Katolikus Lexikon 14. Budapest, Szent István Társulat, 2009. 694–695.

[5] Az erdélyi gyökerekből sarjadó, a Horthy-korszakban a Honszeretet Egyesület fedőszerve alatt, sejtszerű struktúrában és szigorú titoktartás mellett működő MTK olyan fajvédő szervezet volt, amely a tagságuk által értett magyarság szellemi, politikai és gazdasági megerősödését tűzte ki célul. Elsősorban személyes kapcsolatokon keresztül – például a minisztériumokban és más fontos közületekben – fejtettek ki politikai tevékenységet, mindamellett a népi mozgalomhoz kapcsolódó folyóiratok (Magyar Élet, Tiszántúl) finanszírozásában is részt vállaltak. Nem pártpolitikai alapon szerveződtek, ám – változó intenzitású és irányú – kötődéseik annál inkább voltak, így például 1942 elején Imrédy Bélát és a Magyar Megújulás Nemzetiszocialista Pártszövetséget (MMNP) védték. Változékony pártpreferenciáik következtében olyan eltérő ideológiájú személyek lehettek a közösség tagjai, mint a nemzetiszocialista Baky László vagy az embermentő Soos Géza. 1944 márciusában a szervezet körlevélben exponálta magát az előnyösnek mondott német megszállás mellett, egyúttal bejelentette működése felfüggesztését is. 1947-ben fontos szerepet játszott ez a körlevél az ellenük indított monstre perben, jóllehet a tagok jelentékeny része az ellenállást választotta 1944-ben. Részletesen: Szekér Nóra: Titkos Társaság: a Magyar Testvéri Közösség története. Budapest, Jaffa Kiadó, 2017. Az Imrédy-kapcsolathoz: Kovács Sándor: Kodolányi János és Simándy Pál levelezése. In Sulyok Bernadett (szerk.): Krízistől a feloldásig. Konferenciakötet Kodolányi János születésének 120. és halálának 50. évfordulója alkalmából. Budapest, MMA, 2021. 189.

[6] Vonyó József: Jobboldali radikálisok Magyarországon, 1919–1944. Második, javított és bővített kiadás. Pécs, Kronosz Kiadó, 2021.; Paksa Rudolf: A magyar szélsőjobboldal története. Budapest, Jaffa Kiadó, 2012.

[7] Paksa Rudolf: Magyar nemzetiszocialisták. Az 1930-as évek új szélsőjobboldali mozgalma, pártjai, politikusai, sajtója. Budapest, Osiris Kiadó – MTA BTK TTI, 2013. 339.

[8] Huszár következetlenül használta nevét publikációiban. Könyvünkben a vitézi cím nélküli formát használjuk.

[9] Hont Ferenc feljegyzései Krasznojarszkban, 1944–1945 telén. PtSzL V. 867. fond, h-61, Hont Ferenc, 6., 9.

[10] Bartha Ákos – Pócs Nándor – Szécsényi András: Egy hosszan „ébredő” túlélőművész. Zsabka Kálmán pályarajza (1897–1971). I. rész. Múltunk, 64. (2019), 2. 138–180. Bartha Ákos – Pócs Nándor – Szécsényi András: Egy hosszan „ébredő” túlélőművész. Zsabka Kálmán pályarajza (1897–1971). II. rész. Múltunk, 64. (2019), 3. 234–276.

[11] Bosnyák Zoltán: A magyar fajvédelem úttörői. Budapest, Stádium Kiadó, 1942.

[12] Hatos Pál: Rosszfiúk világforradalma. Az 1919-es magyarországi Tanácsköztársaság története. Budapest, Jaffa Kiadó, 2021. 275–278.

[13] Bihari Péter: Lövészárkok a hátországban: középosztály, zsidókérdés, antiszemitizmus az első világháború Magyarországán. Budapest, Napvilág Kiadó, 2008. 245–255.

[14] Godinek Ibolya: Fajvédő eszme A Cél című folyóiratban. Valóság, 57. (2014), 2. 40–47.

[15] Gyurgyák János: Magyar fajvédők. Eszmetörténeti tanulmány. Budapest, Osiris Kiadó, 2012. 89.

[16] Karády Viktor – Kozma István: Név és nemzet. Családnév-változtatás, névpolitika és nemzetiségi erőviszonyok Magyarországon a feudalizmustól a kommunizmusig. Budapest, Osiris Kiadó, 2002. 211.

[17] Idézi: Paksy Zoltán: Nyilas mozgalom Magyarországon 1932–1939. Budapest, Gondolat Kiadó, 2013. 59., 21. Zsilinszky 1925-ben, vitézzé avatásakor vette fel édesanyja családnevét, ezzel is demonstrálva magyarságát.

[18] Kund Attila: Méhelÿ Lajos és a magyar fajbiológiai kísérlete (1920–1931). Múltunk, 57. (2012), 4. 247.

[19] Idézi: Bartha Ákos: Bajcsy-Zsilinszky Endre. Életút és utóélet. MTA BTK TTI, 2019. 106.

[20] Zsilinszky Endre: Fajvédelem. Nógrádi Hirlap, 1922. március 5. 1.

[21] „Azt a tévhitet is eloszlatja pontos vizsgálatai alapján Méhely professzor, hogy nincsenek már tisztavérű magyarok. […] Fajképünk hasonlíthatatlanul kedvezőbb, mint a birodalmi németségé, melyről a német anthropológusok is elismerik, hogy német fajta nincs a világon, s még a lehetősége sincs meg annak, hogy ilyent [sic!] létre lehessen hozni Németország sokféle, össze-vissza keveredett fajú lakosságából.” Méhelÿ: Vér és faj. Sorakozó, 1940. július 5. 6.

[22] Az idézőjel arra utal, hogy nem csupán ’izraelita vallású’ értelemben, hanem a valláselhagyó, zsidó származású magyar állampolgárokra is vonatkoztatták a kifejezést.

[23] Gergely Jenő – Glatz Ferenc – Pölöskei Ferenc (szerk.): Magyarországi pártprogramok 1919–1944. Budapest, Kossuth Kiadó, 1991. 101–109.

[24] Vonyó József: Gömbös Gyula és a hatalom: egy politikussá lett katonatiszt. Pécs, Kronosz Kiadó, 2018. 219. Bartha (2019): i. m. 142.

[25] Szabó tudományos igényű, modern szemléletű biográfiája még várat magára. Addig is – tengernyi visszaemlékezés és tanulmány mellett – forráskritikával használhatóak: Nagy Péter: Szabó Dezső. Budapest, Akadémiai Kiadó, 1964. Gombos Gyula: Szabó Dezső. München, Molnár József (Auróra Könyvek), 1966.

[26] Veszprémy László Bernát: A másik Lendvai. Lendvai István publicisztikája 1936 és 1944 között. In Ujváry Gábor (szerk.): Veritas Évkönyv 2016. Budapest, Magyar Napló, 2017. 185–203.

[27] Nagy László: Az Ipolytól Dachauig – baráti Huszár Aladár élettörténete. Budapest, Rozetta Stúdió Kft., 2018.

[28] Klestenitz Tibor: Pajzs és kard. Bangha Béla élete és eszmeisége. Budapest, Századvég Kiadó, 2020.

[29] Bartha (2019): i. m.

[30] Veszprémy László Bernát: „Zöld bolsevizmus”. Budaváry László nyilasellenességének ellentmondásai. Kommentár, (2021), 1. 44–52.

[31] Komáromi János levele Harsányi Istvánhoz. Bécs, 1916. december 11. Idézi: Jaskóné Gácsi Mária: Komáromi János írói világa és a regényforma lehetőségei. Doktori (PhD-) értekezés. PPKE, 2013. 48.

[32] Komáromi János: Rongyos Gárda. Tizenhat elbeszélés. Budapest, Pallas Irod. és Nyomdai Rt., 1921.

[33] K.: Komáromi János kurucregénye. Nemzeti Ujság, 1922. november 26. 6.

[34] A kormányzó vonatkozásában lásd: Ungváry Krisztián: Horthy Miklós: a kormányzó és felelőssége, 1920–1944. Budapest, Jaffa Kiadó, 2020. 170–184.

[35] Például: Rongyos kurucok. A Nép, 1922. január 4. 6.

[36] m. e.: Jeltelen sírok. Szózat, 1923. október 12. 7.

[37] Vonyó (2018): i. m. 201–202.

[38] Gyurgyák János: A zsidókérdés Magyarországon. Politikai eszmetörténet. Budapest, Osiris Kiadó, 2001. 344–346., 715–716. Verhovayt „az első fajvédő képviselőként” méltatja: A ceglédi Turul Törzs példaadó munkája. Sorakozó, 1939. április 14. 7.

[39] Szabó Miklós: Az újkonzervativizmus és a jobboldali radikalizmus története 1867–1918. Budapest, [k. n.], 2015. 388.

[40] Idézi: Péterfi Gábor: Szabó Dezső és Féja Géza Trianon-reflexiója és külpolitikai nézetei. Budapest, L’Harmattan, 2011. 59–60.

[41] Vitéz Bajcsy-Zsilinszky Endre: Osztrák–magyar Locarno? Magyarság, 1927. december 7. 1. Részletesen: Pritz Pál: A fajvédők külpolitikai nézetei, 1918–1936. Századok, 124. (1990), 5–6. 617–669.

[42] Romsics Gergely: Nép, nemzet, birodalom. A Habsburg Birodalom emlékezete a német, osztrák és magyar történetpolitikai gondolkodásban, 1918–1941. Budapest, Új Mandátum Könyvkiadó, 2010. 329.

[43] Idézi: Péterfi Gábor (szerk.): Trianon és a revízió. A népi írók tanulmányai, cikkei és feljegyzései (1920–1944). Budapest, Osiris Kiadó, 2021. 243.

[44] Vö. Márai Sándor: Horthy Miklós felszabadította Kassát. Pesti Hírlap, 1938. november 12. 2.

[45] Szeder János (szerk.): MOVE 1918–1943. Budapest, MOVE Nyomda, 1943. 34.

[46] Dósa Rudolfné: A MOVE – egy jellegzetes magyar fasiszta szervezet. 1918–1944. Budapest, Akadémiai Kiadó, 1972. 214–215.

[47] Saly Dezső: Szigorúan bizalmas! Fekete könyv: 1939–1944. Budapest, Anonymus, 1945. 457.

[48] A következetesség alól csupán a rongyos gárda hetilapjának egyes cikkei jelentenek kivételt.

[49] O. G. (1938): i. m. 1.

[50] A konzervatívok vonatkozásában legújabban: Béla Bodó: Faith, Family and Fatherland. Conservatism and Right Radicalism in Interwar Hungary. In Marco Bresciani (szerk.): Conservatives and Right Radicals in Interwar Europe. London, Routledge, 2021. 189.

[51] Juhász Gyula: Uralkodó eszmék Magyarországon 1939–1944. Budapest, Kossuth Kiadó, 1983. 104.

[52] Olivier Wieviorka: The Resistance in Western Europe, 1940–1945. New York, ‎Columbia University Press, 2019. XIII.; Sipos Balázs: Szovjetbarát és szovjetellenes nyilas propaganda 1939–1941. Múltunk, 41. (1996), 2. 118–132.

[53] Kardos József: Legitimizmus. Legitimista politikusok Magyarországon a két világháború között. Budapest, Korona Kiadó, 1998. 249–256.

[54] Sipos Péter (szerk.): Imrédy Béla és a Magyar Megújulás Pártja. Budapest, Akadémiai Kiadó, 1970. 31.

[55] Tim Kirk: Nazi Plans for a new European Order and European Responses. In Johannes Dafinger – Dieter Pohl (szerk.): A New Nationalist Europe Under Hitler. Concepts of Europe and Transnational Networks in the National Socialist Sphere of Influence, 1933–1945. London, Routledge, 2019. 71.

[56] Tóth Imre: Két Anschluss között. Nyugat-Magyarország és Burgenland Wilsontól Hitlerig. Pécs, Kronosz Kiadó, 2020. 375–376.

[57] HU MNL OL K63, 253. doboz, 1939, 21/7, I., 284–287. A nyugatmagyarországi „pángermán” propagandára: HU MNL OL K63, 21/7, II., b., 72–109.

[58] Tóth (2020): i. m. 367., 376.

[59] Paksa (2012): i. m. 122.

[60] Imrédy miniszterelnök a tűzharcos eszme megbecsüléséről. Pesti Hírlap, 1938. június 14. 5.

[61] Vonyó (2021): i. m. 447. Imrédy reformterveiben a sokat emlegetett 1938. nyári olaszországi és németországi látogatás nem tartalmi szempontból hozott változást, hanem a vágyott reformok kivitelezésének sebességét és az ehhez szükségesnek gondolt hatalomcentralizációs elképzeléseket illetően. Vonyó (2021): i. m.

Törzsökös magyarok

Egy fogalom és gazdái

A „törzsökösség” egyike a magyar eszmetörténet olyan elszabadult fogalmainak, amelyet antiszemiták és zsidók egyaránt használtak a két világháború között. Meg persze mások is, teljesen más kontextusban és jóval korábban. Csokonai Vitéz Mihály a 18. század alkonyán a moldvai csángókat emlegette „törzsökös magyarokként”,[62] s a későbbiek során ez az értelmezés, vagyis az „őshonos” maradt a meghatározó. Jászi Oszkár és Szabó Ervin is magától értedődően és ilyen értelemben használták a fogalmat a Huszadik Század 1917-es körkérdésére adott válaszukban (ahol mindketten amellett érveltek: van Magyarországon zsidókérdés).[63] Egy „város bennszülött lakossága” „az itt régóta élő néprétegek saját természetes szaporulatából épül fel s így annak törzsökös lakosságát alkotja” – fogalmazott a statisztikus Thirring Gusztáv,[64] és az antiszemita törvénykezés statisztikai megalapozásáról gondoskodó Kovács Alajos sem használta másképp a fogalmat.[65] Örök kérdés marad ugyanakkor: milyen régóta kell adott helyen élnie egy közösségnek az őshonossághoz? A békésebb időkben csupán filoszokat megmozgató probléma a zsidótörvények idején húsba vágó (politikai és egzisztenciális) kérdéssé vált. A Magyar Zsidók Lapja pontosan ezért értekezett „törzsökös magyar zsidóságról” a második zsidótörvény utáni defenzívában, éppen Kovács adataira reagálva.[66] Ám a nagy tekintélyű antiszemita statisztikus annak ellenére sem faji értelemben használta a fogalmat, hogy mások utóbb ezt olvasták ki soraiból.[67]

A Kovácsot félreinterpretálók közé tartoztak azok a „törzsökös magyarok” is, akik 1938 novemberében léptek a forrongó magyar közélet porondjára. Kulcsfigurájuk, baráti Huszár Aladár jellegzetes alakja a magyar fajvédelmi gondolatnak. Régi középnemesi családból származott, és lelkesen harcolt az I. világháborúban, hogy aztán hasonló pályát fusson be, mint Bajcsy-Zsilinszky Endre, Szabó Dezső vagy éppen Lendvai István. A felsorolt ideológusokhoz képest ugyanakkor fontos különbség, hogy baráti Huszár jobban és tartósabban kötődött az ellenforradalmi mainstreamhez, és magához az ellenforradalomhoz is. 1919 január végén Balassagyarmat városparancsnokaként szerepet játszott a csehek kiverésében, majd ellenforradalmi karrierjét a Bujdosó könyv szerzője, Tormay Cécile bújtatásával alapozta tovább a Tanácsköztársaság idején. Bár a vörösterror Nógrádban nemigen szedett áldozatokat,[68] a vörös bosszú elől pedig baráti Huszár utóbb a „csehszlovák hatóságok oltalma alá” menekült,[69] a fegyveres ellenállás és a halálos üldözöttség későbbiek során is előszeretettel hangoztatott belépője szépen ívelő pályára tette a harmincas éveit taposó fiatalembert. Baráti Huszár a húszas években több vármegye főispánja, 1932 és 1934 között pedig Budapest főpolgármestere volt. „Gömbös-fiókaként” tartották számon, és 1932 őszén be is lépett a kormánypártba, miközben a főváros élén élvezte Wolff Károly Keresztény Községi Pártjának támogatását is. Főpolgármestersége idején azonban többször szembekerült a miniszterelnökkel, mivel nem tudott azonosulni Gömbös hatalomgyakorlásával, pártszervezési módszereivel.[70] Baráti Huszárt lemondása után az Országos Társadalombiztosító Intézet (OTI) elnökének nevezte ki a kormányzó. Ebbéli pozícióját egészen a német megszállásig betöltötte. OTI-elnökként egyúttal a felsőház tagja is lett, ami további súlyt adott az 1942 végén titkos tanácsossá kinevezett, majd a Bethlen István nevével fémjelzett Magyar Nemzeti Társaskörbe is meghívott notabilitás megnyilatkozásainak. Baráti Huszár kiállásaival Kállay Miklós külpolitikáját és a függetlenségpárti, háborúellenes Magyar Történelmi Emlékbizottságot is támogatta.[71]

Baráti Huszár Aladár, Budapest főpolgármestere

Tormay Cécile egykori megmentője publicisztikai munkásságában öntudatos jobboldaliként, Horthy Miklós kormányzó híveként és magyar fajvédőként kardoskodott a Szent István-i állameszme és Nagy-Magyarország mellett, miközben a világháború idején – bolsevizmus- és szovjetellenes nézetei ellenére – nemcsak a Szociáldemokrata Párt és a szakszervezetek,[72] de a halálra ítélt Schönherz Zoltán mellett is kiállt. Sőt, 1942 januárjában tárgyalt is a kommunista Schönherzcel a Centrál kávéházban.[73] Az OTI-vezérnek „a francia és angol orientációt követő” Magyar Nemzetben megjelent cikkeit a parlamentben is szóvá tették a nyilasok,[74] akik a szerintük félszívvel végrehajtott OTI-s őrségváltást is felemlegették neki ugyanitt.[75] Nem véletlenül. Baráti Huszár publicisztikái következetes, nyílt nyilas- és németellenes beállítottságról tettek tanúbizonyságot, jóllehet szerzőjük 1938-ban úgy fogalmazott, ha német lenne, náci lenne[76] – hasonlóképpen, ahogyan Bajcsy-Zsilinszky is az olaszok számára ideális államformaként méltatta a fasizmust.[77] Csakhogy mindkét fajvédő ideológus úgy gondolta, Mussolini és Hitler államideológiája teljesen idegen a „magyar lélektől” (Bajcsy-Zsilinszkynél: „vérmérséklettől”), ráadásul a német és a magyar külpolitikai célok is összeegyeztethetetlenek. Baráti Huszár a vészesen terjedő, Magyarországra is importált nemzetiszocializmusra valamiféle új európai „kozmopolitizmusként” tekintett, amely lebontja az „ősi” magyar alkotmányosságot és nemzetkaraktert,[78] végső soron pedig magát az államot is.

„A valódi értelemben vett magyar impériumot és magyar politikát csak akkor tudtunk teremteni, ha önállóak és függetlenek voltunk” – fogalmazott baráti Huszár 1941-ben, s e következetesen vallott nézete miatt került szembe a nyilasokkal, illetve minden olyan politikai erővel, amely a magyar jövőt Berlin sikereihez kötötte. Legalább ennyire fontos volt számára az említett „magyar lélek” – ez nála a nemzetté válás fő kritériuma –, így elsődleges feladatnak tartotta a „nemzetté magasztosult nép lelkiségét csorbítatlanul és érintetlenül megőrizni”. Baráti Huszár szerint „a magyarság a maga történelmi fejlődésében elsősorban nem vér és faj, hanem lélek és eszme”, ám rögvest le is szűkítette ezt a hamisítatlanul liberális álláspontot. Szerinte ugyanis az 1918–1919-es forradalmakhoz vezető zsidó, és a harmincas évektől elburjánzó német disszimiláció megmutatta, hogy „a magyar lelkiség és eszme csorbítatlanul, változatlanul a maga teljességében elsősorban azoknál él, akiknél azt a vérség és fajiság alátámasztja”.[79] Vagyis: „mi vérünkben hordozzuk ezt a lelket és más lelket nem tudunk viselni”.[80] Ez volt a „törzsökös” mozgalmak defenzív és alapvetően ellentmondásos (a faji politika ellen faji szelekcióval érvelő) eszmei kiindulópontja.

Baráti Huszár először 1938 márciusának végén a nyilasoknak még át nem játszott Magyarság hasábjain, Pethő Sándor egyik vezércikkén felbuzdulva körvonalazta a mozgalom céljait, arra szólítva fel „minden aggódó törzsökös magyarembert [sic!] és minden idegennyelvű, de hűséges magyart”, hogy egy olyan társadalmi szervezetbe tömörüljenek, „amelynek egyedüli célja azt a magasztos ideált szolgálni, hogy Magyarország legyen a magyaroké”. Köntörfalazás nélkül megfogalmazta: „mi törzsökös magyarok már kezdünk torkig lenni az ifjúsvábok ugrálásával. Én sem akarok reakciós, liberális, vagy éppen baloldali politikát. Évtizedek óta állok a jobboldali keresztény nemzeti politika szolgálatában, de létkérdéseinket nem idegen formula szerint, hanem az ősi magyar történelmi tradíciók és a magyar lelkiség szellemében kívánom megoldani.”[81] A felhívás nyomán két vonalon indult meg a szervezkedés. Először a magyar nemesi családok jelentkeztek;[82] közülük is elsőként a Dessewffy nemzetség tett hitet is a „törzsökösség” mellett, 1938 májusának elején. A nemzetség „testvéri jobbját” nyújtotta a magyar paraszt felé, akikkel – mint az 1944-es Magyar Front (MF) létrehozásában oroszlánszerepet játszó gróf Dessewffy Gyula fogalmazott – osztoznak „a törzsökös magyar származásban, e földnek szeretetében, a földhöz való jogunkban, a hazáért ontott vér áldozatában, nemzeti függetlenségünk védelmében”. Az egybegyűlteket üdvözlő Dessewffy arról nem szólt, hogy földjükkel is osztoznának-e az arra áhítozó parasztsággal, s erről baráti Huszár sem ejtett szót a középosztály kapillárisait elzáró zsidó és német polgárságot ostorozva.[83] Mindenesetre ő maga ettől a kétszázötven fős összejöveteltől – ahol a Pongráczok, Perczelek, Kenesseyek és Széllek is képviseltették magukat – számította a törzsökös mozgalom kezdetét.[84] Az „ezeréves történelmi osztály” reprezentánsai azért kezdtek szervezkedni, hogy visszavegyék a „magyar nemzeti élet irányítását”. Ennek nyomán 1938. június 2-án tizenhét nemzetség határozta el, hogy „a szentistváni állameszme jegyében a keresztény és magyar nemzeti suprematia alapján” szövetséget alapít, amelynek „tagjai az egyes nemzetségek tagjaiból alakított egyesületek lesznek”. Az előkészítő bizottság javasolta, hogy a nemzetségi egyesületekbe „rang és társadalmi állásra tekintet nélkül” vegyenek fel minden nemzetségtagot, tehát az elszegényedetteket is. „Így lesz biztosítható egy korszerű, igazi, nagy magyar keresztény összefogás” – fogalmazott a csatlakozási felhívásuk.[85]

A Törzsökös Magyar Nemzetségek Szövetsége

Az alakulóban lévő Törzsökös Magyar Nemzetségek Szövetsége (TMNSZ) 1938. november 8-án adott először hírt magáról. „Ennek a szövetségnek az a célja, hogy a magyar eredetű, vagy szívben és észben magyarrá vált réteg számára megnyíljék a belső honfoglalás lehetősége az idegen szellem fertőzésével szemben” – tudósított a Magyar Nemzet,[86] míg a Nemzeti Ujság azt is megemlítette, hogy a TMNSZ a Magyar Nemzeti Szövetség (MNSZ) dísztermében ülésezett. „Helye van itt mindenkinek, akiről feltehető, hogy itt élt és nemzedékeken keresztül sajátja lett a nemzeti gondolkodás” – adott (nem túl egzakt) választ Dessewffy Sándor az őshonosság örök kérdésére.[87] Egyértelműbb volt külpolitikai céljuk. „A mi utunk a történelmi Magyarország útja” – fogalmazott baráti Huszár a revizionista propagandaszervezet említett helyiségében,[88] mielőtt jellegzetesen magyar fajvédelmi premisszákon nyugvó történelmi fejtegetésbe kezdett volna. Eszerint „egész történelmünk azzal telt el, hogy a magyarság állandóan védekezett a létét elnyelni akaró szomszédokkal szemben”, miközben a magyar népesség egyre fogyott. A „zsidó lelkiség térfoglalása” vezetett az 1918–1919-es forradalmakhoz, míg „úgy érezzük, hogy ma idegen eszmeáramlataink hatása alatt leginkább a nem asszimilált vagy disszimilált német származású magyar intelligencia az, amely az ő saját lelke parancsai szerint akarja a magyarság útját kijelölni”. Velük szemben „mi nem akarunk sem faji, sem vérségi elméleten lovagolni, mert tudjuk, hogy keverék népek vagyunk” – vallotta a szónok, aki „több helyet és levegőt” követelt a „törzsökös magyaroknak”, akikkel egyenértékűnek vallotta a magyarsághoz hű „idegenajkúakat” is.[89] Immáron nyilvánossá vált a TMNSZ fő célja is, ami nem volt más, mint hogy a „vezető osztályba” visszaintegrálják a szerintük 1867 óta folyamatos pozícióvesztésben lévő „törzsökös” magyar nemességet.[90]

Az „idegen szellem fertőzése” kapcsán emlegetett nyilasok azonnal találva érezték magukat. Hubay Kálmán már másnap vezércikkben reagált a „kékvérű” törzsökösök (illetve a szabadkőművesek és a katolikus Egyházközségi Munkásszakosztályok [EMSZO]) szerveződésére. A nyilas főorganizátor jó érzékkel támadta a németellenes front gyenge pontját, rámutatva, hogy „a cseh kérdés soha szőnyegre nem került volna a német nemzeti szocializmus dinamikája nélkül”. Hubay tagadta a német és a magyar birodalmi gondolat összeegyeztethetetlenségét, míg az időszerűtlennek és illetlennek mondott törzsökös szerveződést arisztokrata intrikának állította be.[91] A plebejus pozícióból elhangzott vádakat másnap határozottan visszautasította baráti Huszár,[92] miközben a TMNSZ ismét összegyűlt az MNSZ székházában. Az újabb összejövetelen a Dessewffy, a Jekelfalussy, a Kállay, az Ocskay, a Dobay, a Fáy, az Eördögh, a Görgey, a Krúdy és a Balás családok is részt vettek. Az egyik felszólaló, Ocskay Rudolf, a Tanácsköztársaság alatt kirobbant ellenforradalmi monitorlázadás résztvevője félreérthetetlen célzással óvott mindenkitől, aki „karlendítésekkel akarja megmenteni a magyarságot”.[93] Ocskay később Mód Aladár marxista klasszikusára (400 év küzdelem az önálló Magyarországért)[94] rálicitálva „500 esztendő véres küzdelmeiről” szólt a német „nagyosztrák álmokként” csomagolt „völkisch gondolatot” ostorozva.[95] A törzsökösök sajtóközleményeken keresztül is polemizáltak a nyilasokkal, akik nem voltak restek felvenni az eléjük dobott kesztyűt,[96] felemelgetve például baráti Huszár azon felmenőit,[97] vagy a Kenessey és Dessewffy nemzetség azon beházasodott nőtagjait,[98] akiket nem tartottak törzsökösnek. A vita ekkoriban elég szabadon folyt, különösen az 1939 szeptemberét követő cenzurális viszonyok tükrében. A Délmagyarország vezércikkírója például köntörfalazás nélkül papírra vethette, hogy „a törzsökös magyarok mozgalma a zsidókérdés elrendezésén túl a Hungarizmus megtévesztő címébe burkolt germán szellem terjeszkedésének akar gátat emelni”.[99]

A TMNSZ alakuló közgyűlését 1939. január 15-én tartották több száz fő jelenlétében, annak a Kenessey Pongrácnak az elnöklete alatt, aki 1944 őszén Ilona utcai lakásán a magyar ellenállás nagykoalíciójának, az MF-nek a prominenseit bújtatta.[100] Történelmi hagyományokon alapuló, „keresztény, nemzeti irányú szellemi közösségük” az „elhomályosodott magyar lelkiség felébresztését”, az „átható nemzeti öntudat” fejlesztését, a „törzsökös magyar nép védelmét” és „erkölcsi támogatását” tűzte ki feladatul.[101] A szervezet alapszabálya azt is leszögezte, hogy a szövetségnek nem lehet olyan tagja, akiben vagy házastársában „zsidóvér” folyik.[102] Kizárólag úgynevezett „ősfoglalókat”, vagy „törzsökös családok” tagjait fogadhattak soraikba, esetleg olyanokat, akiknek „ősei évszázadok óta élnek az ország területén és a törzsökös magyarsághoz való tartozásukat kimagasló érdemekkel szerezték meg”. Elnökük báró Pongrácz Jenő lett, alelnök gyanánt Péchy Lászlót, Újhelyi Pétert, Ocskay Rudolfot, Kenessey Pongrácot és baráti Huszár Aladárt, ügyvezető igazgatónak pedig Dessewffy Sándort választották meg. „A magyar nemesség sohasem képezett zárt kasztot, az idők folyamán felvette soraiba fokozatosan a magyar parasztság minden rétegét. A törés csak akkor jelentkezett, amikor a török dúlás után a történelmi nemesség megritkuló sorai nem a parasztságból nyertek utánpótlást, hanem az idegen származású polgári rétegek, a zsidóság és svábság ékelődtek be a nemesség és a felemelkedni vágyó parasztság közé” – foglalta össze történelemszemléletüket baráti Huszár, aki aztán némi képzavarral arról értekezett, hogy ez az idegen „ék” tudatosan igyekezett „éket verni a magyar nemesség és a parasztság széles tömegei közé.” „A magyar parasztságnak, amely vér a vérünkből, szintén törzsökös magyar, mi vagyunk a hivatott vezérei” – fejtegette többek közt a jelen lévő Makay Miklósnak, aki a törzsökösgondolat „talpasait” szervezte egységbe – bármiféle gyámság elvi elfogadása nélkül.[103]

Bár a TMNSZ 1939 májusában már huszonöt nemzetséget foglal magában,[104] a törzsökös nemesek igen gyorsan kikoptak a magyar közéletből. 1941-ben már baráti Huszár sem ezt a fórumot használta, helyette inkább megalapította a békésebb nevű Régi Magyar Családok Szövetségét (RMCSSZ),[105] amely 1944-ben átvette a Baán Kálmán szerkesztette Magyar Családtörténeti Szemle kiadását. Figyelemre méltó, hogy a családszövetség alapszabályban rögzített céljai szinte szóról szóra megegyeztek a TMNSZ-éivel. Egyetlen szó kivételével. A „törzsökös magyar nép védelme és legmesszemenőbb erkölcsi támogatása” helyett ugyanis már csupán „a magyar nép védelme és legmesszebbmenő erkölcsi támogatása” szerepelt az új szervezet célkitűzései között.[106] Az ideálok mindazonáltal nem sokat változhattak, amit az is bizonyít, hogy baráti Huszár 1943 októberében az RMCSSZ teljes tagságát beléptette az ekkor már az egész németbarát jobboldal által támadott Turáni Vadászok Országos Szövetségébe (TVOSZ), akikkel együttműködési megállapodást is kötöttek.[107] Ekképp nem különösebben meglepő, hogy az RMCSSZ 1944. február 10-én tartott összejövetelén – baráti Huszár Aladár bevezető szavai után – a „magyar faji öntudatról” hallhattak előadást az egybegyűltek.[108] Ez azonban már a lecsengés vége volt. A nemesi törzsökösöktől már 1939-ben Makay aktívabb és látványosabb szerveződése ragadta magához a kezdeményezést és jobbára ők polemizáltak a törzsökösök nevében a közélet fórumain, míg baráti Huszár magányos harcot vívott a nyilasokkal és az imrédystákkal (Lendvai Istvánhoz hasonlóan).

1938 novemberében azonban a két törzsökösvonalat még kevesen tudták megkülönböztetni. Baráti Huszár ezért egész oldalas cikkben részletezte céljait Az Est hasábjain. Saját mozgalma kiváltó okaként azt jelölte meg, hogy a magyar társadalom „vezető rétegeiben” az első zsidótörvény által a zsidóságnak fenntartott húsz százalékot sem éri el azok száma, akik „nevük, származásuk és vérségük alapján mondhatják magukat magyarnak”. A cikk kitért rá, hogy két szorosan összedolgozó törzsökös szerveződés fut párhuzamosan. Baráti Huszár szerint először a törzsökös nemesi családok léptek porondra, míg „a másik sínpáron […] azok a törzsökösök haladnak, akik vérségileg és származásilag [a] magyar parasztságban és a parasztságból feltörő értelmiségi rétegben keresik és találják meg őseiket”. Utóbbiak alapították meg a Huszár szerint máris huszonnégy szervezetből álló mozgalmat, amely előbb a Törzsökös Magyarok Tömörülése – Sárkányos Mozgalom nevet viselte, majd mint Törzsökös Magyarok Tábora (TMT) szerepelt a közéletben. A sárkányosok pártpolitika-mentes, pontosabban tagságuk számára „teljes világnézeti és politikai” szabadságot biztosító mozgalmát vitéz Makay Miklós vezette.[109]

A Törzsökös Magyarok Tábora

Makay Miklós[110] 1899-ben született Budapesten. Bölcsészetet is hallgatott, ám végül közgazdász végzettséget szerzett, miközben 1920 és 1924 között a Magyarországi Szociáldemokrata Párt (MSZDP, 1939 után: SZDP) tagja volt. Ekkoriban a Huszadik Század segédszerkesztőjeként tevékenykedett.[111] 1928-ban éppen Vámbéry Rusztem lapjában vázolta fel az általa elképzelt „Keletközépeurópai Államszövetséget”, „melynek megvalósulása a Páneurópa felé tett leghatalmasabb lépésnek számítana” – fogalmazott kissé szerénytelenül.[112] Makay 1926-tól a Budapesti Kereskedelmi és Iparkamara hivatalnokaként dolgozott, a harmincas évek derekán pedig a Nemzetközi Kereskedelmi Kamara Magyar Nemzeti Bizottságának szakosztályi titkáraként foglalkoztatták. Ekkor már a Külügyi Szemle közölte beszámolóit.[113] Makay nevét a szélesebb közvélemény 1937-ben ismerhette meg, amikor a népi írókkal szervezkedett együtt a Márciusi Front megalapításáért.[114] „Nagyon mulatságos, kicsit dogmatikus ember” volt – emlékezett meg róla pikírten Bibó István, aki szerint a TMT mögött „talán Kozma Miklós állott”.[115] A dogmatikusnak mondott – egykoron szocdem és polgári radikális – kamarai előadó 1938-ban már „vitéz Makay Miklósként” szervezte meg az első zsidótörvény elleni, számos neves értelmiségi által aláírt tiltakozást.[116] Ekkor az állampolgári jogegyenlőség fontosságára hivatkozva utasította vissza a keresztény őrségváltást.[117] Ám Makay nemcsak a Vitézi Rendnek (VR), hanem a Frontharcos Szövetségnek is a tagja volt ezekben az években,[118] így kisebb botrányt okozott, amikor 1939 tavaszán a Rassay Károly vezette Polgári Szabadság Párt listáján próbált meg a törvényhozásba jutni.[119] Nem is járt sikerrel, ráadásul ellenzéki kiállásai miatt a Vitézi Szék (VSZ) kizárta a rend tagjai közül (a nyilas programmal próbálkozó vitézekhez hasonlóan).[120]

A „sárkányos” szervezet egy alkalmi asztaltársaságból kinövő alakulat volt, amely néhány nappal Hubay Kálmán „kékvérűséget” emlegető vezércikke után ült össze. A „Törzsökös Magyarok Budapesti Asztaltársaságában” azok a tollforgatók kaptak helyet, „akik értelmiségünk törzsökösen magyar származású kisebbségének önvédelmi gondolatát világnézetükre és pártállásukra való tekintet nélkül, mint elsők és úttörők jelenítették meg”.[121] Illusztris társaság költötte el együtt a vacsoráját a stílusosan az Alkotmány étterembe vitt rendezvényen. Baráti Huszár és Makay mellett megjelent itt a Független Kisgazdapárt országos főtitkára, Nagy Ferenc, a népi írók köréből pedig Féja Géza, Szabó Zoltán, Szabó Pál, Kodolányi János, Ortutay Gyula és Veres Péter is. Nem hiányzott a megújhodó politikai katolicizmust képviselő Katona Jenő és Horváth Béla, a polgári radikális – de a honi fajvédelem századelős bölcsőjénél már szerepet vállaló[122] – Csécsy Imre, valamint Balla Antal és Ferdinandy Mihály történész-publicista sem.[123] Féja utóbb bár szabadkozott részvétele miatt, dacosan vállalta, hogy „ha már fajvédelem, akkor legyen csakugyan törzsökös magyar fajvédelem. […] Ha már fajról van szó, akkor ez a faj csakis »kelet népe« lehet, a honfoglaló magyarság vérbeli s szellemi leszármazottjai”. Ilyen értelemben hirdetett „átütőerejű” népi magyar „nacionalizmust” a Viharsarok szerzője,[124] aki a törzsökös „kuruzslás” miatt aggódó amerikás ismerősét is igyekezett megnyugtatni.[125]

A két szervezet kapcsolata nem volt súrlódásoktól mentes. Baráti Huszár általában tisztelettel szólt a sárkányosokról, Makay pedig üdvözölte a törzsökös nemesek szerveződését, egyértelművé téve, hogy a sárkányosok bár „talán” radikálisabbak a szociális haladás terén, értékelik a „jószándékú magyar konzervativizmust”.[126] A törzsökös unió mégsem jött létre, mert a TMNSZ részéről Péchy alelnök – nem mellesleg: kormánypárti képviselő – 1939 februárjában az egyik kormánylapban elhatárolódott a politikai célzatúnak, radikálisnak és kirekesztőnek mondott TMT-től.[127] Pedig a TMNSZ is politizált. Baráti Huszár az alakuló közgyűlésen – a novemberi hallgatás után – immáron a földkérdésben is megszólalt, bár csupán annyit kért, hogy „a felaprózandó magyar föld elsősorban a törzsökös magyar parasztság képviselőinek jusson”. Az első zsidótörvényre utalva ugyanakkor arról is beszélt, hogy nem kérnek „olyan fajvédelmet, amely a kitaszított zsidók helyére idegeneket ültet”. Ezután hosszasan dicsérte a német bajtársak erényeit, kifejtve, hogy „német és szláv halalomtörekvések ütközőpontjában állunk”, sőt arra is utalt, hogy a magyar revíziós sikereket keleten „velünk ellentétes, erősebb akarat állította meg” – jelesül a németek.[128]

A korabeli lexikonszócikk szerint a TMT célja „a származás szerint is magyar elemek túlsúlyának biztosítása a magyar középosztályban és vezető értelmiségben, anélkül, hogy a fajelmélet alapján állna v[agy] a nem magyar származásúakat a magyarságból kirekeszteni, ill[etve] állampolgári és gazdasági jogaikban korlátozni kívánná”.[129] Érdemes azonban a visszafogott megfogalmazás mögé tekinteni, amire elsősorban a szervezet kiterjedt sajtóanyaga nyújt lehetőséget. Innen tudjuk, hogy a TMT a jelentkezőket névelemzés alapján szelektálta; munkásokat és parasztokat akkor fogadtak soraikba, ha „magyar családnevük” volt, értelmiségi és középosztálybeli tagjaiknak pedig okmányokkal kellett bizonyítaniuk, hogy nagyszüleik közül legalább kettő „eredeti és nem magyarosított törzsökösen magyar hangzású családnévvel bírt”.[130] Vagyis a sárkányosok „a családnevet tekintették olyan objektív kritériumnak, amelynek alapján egyértelműen eldönthető, ki a magyar, s ki nem”.[131] Céljuk „a 80 százalékban törzsökösen magyar származású népnek, valamint értelmiségünk és középosztályunk mindössze 25–30 százalékban törzsökösen magyar származású kisebbségének nagyarányú megszervezése társadalmi és gazdasági érdekeinek védelmére” – fogalmaztak. Az önmagukra „nem offenzív, hanem defenzív”, „nem jobboldali és nem baloldali” törzsökös érdekvédelmi szervezetként tekintő sárkányosok a törzsökös őrségváltás hívei voltak, és ennek megfelelően a készülő második zsidótörvény törzsökös kontingensének igényét is megpendítették a Magyar Nemzetben. Sőt, elvárták volna azt is, hogy „ne csak a szabad értelmiségi foglalkozások körében és a gazdasági életben, hanem a hivatali értelmiség körében is korlátoztassék az idegen származású elemek” aránya.[132] Ezeket a sorokat ugyanakkor hiába keressük a Rassay Károly lapjában szintén 1938. november 20-án közzétett „tájékoztatásban”, amely szerint céljaikat „szabad és nemes eszközökkel folytatott versenyben” kívánják elérni.[133]

1938 decemberétől már egy teljesen autentikus forrás is rendelkezésünkre áll a TMT ideológiájának feltérképezéséhez. Ekkor jelent meg a Sárkány című folyóirat első száma, amely „a törzsökös magyar nép és az értelmiség magyar származású kisebbségének önvédelmi lapjaként” definiálta magát. A saját bevallás szerint eleinte ötezer példányban, évente tízszer piacra dobott lapot Makay László és vitéz Makay Miklós szerkesztette.[134] A beköszöntőben (Magyarok vezére) „Otrantó hőse”, vagyis Horthy Miklós kormányzó előtt hódoltak, ami bevett gyakorlat volt a korszak új lapjainál. Az már kevésbé, hogy ugyanezen az oldalon Ady Endre költeményét (Én nem vagyok magyar?) tették közzé.

A TMT budapesti asztaltársaságokból és értelmiségi munkaközösségekből alakult meg, kifejezetten azzal a célzattal, hogy az eredményes magyar fajvédelem érdekében olyan „elvadult szektákat” is becsatornázzon, mint amilyen a turáni egyistenhívők közössége, „a virrasztókoppányság hívei, a turáni szabadvadászok, Árpád-népe mozgalom”, vagy éppen a „Toldi Kör”. Makayék külön tagozatot működtettek a parasztságnak, a munkásságnak és az értelmiségnek,[135] és határozottan a népi írók felé húztak. A Sárkányban ekképp nemcsak Bajcsy-Zsilinszky Endre könyvét (Egyetlen út: a magyar paraszt), de az első számú népi agrárszakértő, Kerék Mihály opus magnumát (A magyar földkérdés) is méltatták, valamint reklámozták a Szabad Szót, (valamint a Magyar Nemzetet is). A népiekhez fűződő kapcsolatra vall továbbá, hogy több verset adott a lapnak a sárrétudvari Nagy Imre, míg Féja Géza itt közölte a hatvanéves Szabó Dezső előtt tisztelgő írását.[136] A sárkányosok vállalták, hogy minden évben kitaníttatnak egy, az agrárszegénységből kiemelkedni vágyó gyermeket – amennyiben annak családja színtörzsökös.[137]

A Sárkány 1939/2-es száma részletezte a TMT politikai programját. Makayék – miképp a népiek – „hárommillió holdra terjedő földreformot”, munkásbarát adórendszert és szociálpolitikát, a gazdasági visszaélések letörését és új kereskedelmi és iparpolitikát követeltek. A második zsidótörvénnyel szembeni alternatívájuk a szerintük kisebbségben lévő törzsökös magyar értelmiséget védte volna „emberségesen” és „méltányosan” „az árja és a zsidó hasonultak térhódításával szemben”. Ez volt a Kisgazdapárt főtitkára által is programponttá tett „Numerus Hungaricus”.[138] A TMT a németbarát szélsőjobboldalra utalt, amikor elvárták „a nemzetellenes és alkotmányellenes lázítás kiirtását” és az „alkotmányellenes pártszervezkedések tilalmát”, ugyanakkor szót emeltek a szabadságjogok helyreállításáért is. Ezen túlmenően pedig „további alkotmánybiztosítékokat” tartottak volna kívánatosnak a végrehajtó hatalom túlsúlyával szemben. Kínos témát feszegetett az „egymillió földmunkás választójogának visszaadására” vonatkozó igényük, hiszen ez az őszirózsás forradalom vívmányára utalt. A programtervezet a megértő kisebbségi politika és „magyarcélú dunavölgyi” külpolitika igényével zárult.[139]

A TMT programja tehát a korszak egyik fő csapdája, a zsidókérdés kivételével demokratikus célokat fogalmazott meg. Mindezek után – és különösen az TMNSZ-szel összehasonlítva – meglepőnek mondható a folyóirat markáns fajbiológiai nyelvezete és ilyen irányú céljai, amelyet – a törzsökös nemzetségektől szintén eltérően – osztályharcos szemlélettel ötvöztek. Cikkeik szerint a liberális jelszavakkal teletűzdelt dualizmus idején „a feudális reakció és az azt kiszolgáló idegen uralom álparlamentáris, elzárkózó, antiszociális parazitái hemzsegtek”, aminek következtében a háromszázezer fős középosztálynak csak egyharmada tekinthető törzsökösnek, a maradék kétharmadon előbb a „zsidó akció”, majd az „árják”, s a „sváb reakció” osztozott, miközben a törzsökös magyar nép ki volt rekesztve a hatalomból.[140] A törzsökös magyarok és zsidók mellett visszatérő jelleggel „árjákról” (s nem németekről) írtak, miközben „totális és defenzív fajvédelmet” hirdettek – offenzív módon. Nézetük szerint ugyanis az első zsidótörvény csak az árják számát növelte meg a zsidótlanított középosztályban, a törzsökös magyarokét nem, ezért utóbbiaknak maguknak kell visszaszerezni elvesztett pozícióikat. A cél érdekében nem ódzkodtak az eugenikától sem. Egy lelkes TMT-tag, Hidvégi István nyugalmazott orvos-ezredes a törzsökös „fajtatisztaság” megőrzése érdekében a megfelelő házastárs kiválasztását hangoztatta. „Az ember büszke szokott lenni a lovának, kutyájának s egyéb állatainak fajtatisztáságára. Nem természetes-e tehát, ha mi, Törzsökös Magyarok, ezeken felül a saját magunk fajtatisztaságára is büszkék vagyunk?” – tette fel a (költői) kérdést Hidvégi, aki hosszasan ecsetelte az „állatnemesítés” mintáján elképzelt, családfakutatás alapján biztosított egészséges utódnemzés előnyeit.[141] Ez nem egyedi hóbort volt. A TMT-hez csatlakozókat „törzskönyvezték”, s a Sárkányban csak „törzskönyvezett törzsökös magyarok cikkeit” közölték.[142] A lap 1939. februári száma már a hatóságoknak is sok volt. Zalai Szalay László „Zord idők…” című németellenes írása miatt az ügyészség sajtó útján elkövetett nemzetiség elleni izgatás bűntette címén indított eljárást az író ellen.[143] A Sulyok Dezső által védett Zalai Szalayt végül a bíróság felmentette a nem sajtónyilvános tárgyaláson,[144] a sorozat pedig hasonló hangnemben folytatódott a lap hasábjain.

A törzsökös őrségváltók állásközvetítésre is vállalkoztak. Makay nyílt levélben fordult a „zsidó vállalatokhoz”, hogy az első zsidótörvény miatt „kényszerűségből elbocsátott alkalmazottjaik helyét ne beszivárgott árják foglalják el, hanem olyan vérszerinti törzsökös magyarok, akik az állam és nemzethűség szempontjából sem esnek kifogás alá és a közéleti felfogás tekintetében úgy a szélsőjobboldali, mint a szélsőbaloldali bolsevizmus eszmevilágától távol állanak” – utaltak a nyilas mozgalmakra is. Makayék nem a magyar közigazgatás hagyományos komótosságával vetették magukat a munkába és reggel nyolctól este kilencig várták a törzsökös munkavállalók jelentkezését, akik hirdetéseiket ingyen közölhették (és közölték is) a Sárkányban. Ugyanebben a közleményükben a „magyar keresztény vállalatokat” arra kérték, hogy új alkalmazottként törzsökös magyarokat vegyenek fel, vagy amennyiben ez semmiképpen sem megoldható, akkor azokra a helyekre, „amelyeket a fennálló és bevezetendő különféle zsidótörvények szabad rendelkezésre fognak hagyni, inkább vegyenek maguk is fel az úgynevezett »félvérek« közül magyar + zsidó összetételüket, mint olyanokat, akikről bizonyos, hogy százszázalékosan nem magyarok” (vagyis németek).[145]

A kisgazdapárti Kis Ujság támogatta a „jogos” és „okos” javaslatot,[146] a Szabó Pál által szerkesztett Szabad Szó pedig a „legtisztább eszmei útként” ajánlotta a sárkányos mozgalmat az „intellektuális magyarság” számára. A sárkányos programot ugyanakkor nemigen tanulmányozhatták, mivel hitvallásukat azzal zárták, hogy „magyar itt a csabai paraszt, a méhkeréki román, avagy a mezőberényi kisgazda” is.[147] Az 1939-es választások előtt a Sárkány hasábjain értékelt pártpalettán mindenesetre a Kisgazdapárt kapta a legjobb osztályzatot,[148] 1942 tavaszán pedig a Kisgazdapárt elnöke, Tildy Zoltán az országgyűlésben védte meg a „törzsökösöket” Imrédy Béla támadásától (amely az SZDP-re is irányult).[149] Még beszédesebb, hogy egy 1945-ből fennmaradt TMT-címtárban a Kisgazdapárt teljes élvonalát megtaláljuk.[150]

Sárkánnyal a csodaszarvas és a nyilaskereszt ellen

Imrédy Béla híveinek ellenszenve nem volt új keletű. Imrédy még miniszterelnökként, 1938 utolsó hónapjaiban a hivatásrendi állam tervével, diktatórikus módon igyekezett kifogni a szelet a nyilasok vitorlájából. Ez a kísérlet nem nyerte el a konzervatív elit tetszését (sem), míg a fajvédőket megosztotta a váratlan kísérlet. Baráti Huszár óvta a kormányfőt a vármegyerendszerre épülő magyar alkotmányosság megbontásától, majd beszédét Deák Ferenctől vett idézete tette egyértelművé. „Nekünk egészen mindegy, hogy miként kormányozzák a Lajtán túl élő népeket, nekünk az a kötelességünk, hogy megőrizzük ősi alkotmányunkat, tradícióinkat és szokásainkat.”[151] A TMT 1939 januárjában határolódott el Imrédy Béla miniszterelnök – németesnek tartott – Magyar Élet Mozgalmától, mivel szerintük a „Csodaszarvasos Mozgalom a szociális haladás, különösen a földreform tekintetében távol van attól, hogy radikális kielégítő megoldást jelentsen”. Ebből a sajtótudósításból tudható, hogy 1939 elején soraikat erősítette vagy legalábbis szimpatizált a „törzsökösökkel” többek között Szabó Dezső, Bajcsy-Zsilinszky Endre, Móricz Zsigmond, Kodolányi János, Zilahy Lajos, Veres Péter és Féja Géza is.[152] Makay ekképp jelölte ki mozgalmuk helyét a magyar közéletben: „mi, törzsökös magyarok a Márciusi Front és a Rongyos Gárda között állunk”.[153]

Imrédy zajos bukása után a sárkányosok valósággal szárnyalni kezdtek. „Nagy nemzeti ellenállást” hirdettek, és megalapították a „Nemzetvédelmi Munkaközpontot”, ahol az általuk Magyarország elleni hírlaptámadásnak minősített külföldi anyagokat gyűjtötték. A központba „propaganda- és elhárító”, valamint „belföldi magyar kisebbségi” osztályt is terveztek,[154] mígnem törzsökös híveik számára létrehozták a Sárkányos Mozgalom Petőfi Táborát. Bár Makayék úton-útfélen hangoztatták, hogy nem tekintenek az államhű nem törzsökösökre másodrangú állampolgárként, a petőfis sárkányosok tagdíja – jövedelmi határok szerint – mégiscsak 40 fillér és 2 pengő között mozgott, míg a „törzsökösök” ennek feléért is beléphettek.[155] A petőfis törzsökösök működéséről nem sokat tudunk. Valószínűleg csupán papíron működtek, ahogyan a német származásúak Ankerschmidt Társasága, a Nemzethű Szláveredetű Magyarok Tömörülése, vagy éppen a keresztény vallású zsidók Pálos Szövetsége[156] mögött is elsősorban törzsökös szándékok, esetleg néhány fellelkesült barát és legfeljebb néhány összejövetel állt.

Makayék üdvözölték az új, „törzsökös” miniszterelnököt, Teleki Pált, jóllehet a megörökölt (cikkük címének gót betűs tipográfiával nyomatékosított) „»kereszténynemzeti« árja program”, vagyis az új zsidótörvény-javaslat vállalása, a törzsökös kádercsere elmaradása és az elsikkadni látszó földreformtervek miatt kritikusak maradtak kormányával szemben.[157] Makay ekkoriban – ellentétben baráti Huszárral[158] – a „numerus hungaricus”, tehát a törzsökös zárt szám mellett kampányolt, amihez értelmiségi „származásstatisztikai” adatfelvételt várt volna el, hogy elkülöníthetőek legyenek a „törzsökös”, a „szlávárja” és a „németárja” származásúak, akik között szerinte 20-40-40% az arány. Makay 5–10 év alatt a közhivatalokban 60%-ra, a szabadfoglalkozású értelmiség körében 50%-ra tornázta volna fel a „törzsökösarányt”, miközben megfelelő egyetemi felvételi és munkafelvételi rendszerrel biztosította volna, hogy a „törzsökösök” aránya ezekben a szektorokban idővel a magyarság általa megállapított össztársadalmi arányait is elérje. Ez ugyanis a „magyar faj védelmét szolgálná” – fogalmazott. Makay úgy vélekedett, a második zsidótörvény tervezete mellőzi a magyarság szempontjait, embertelen módon munkanélkülivé teszi a kis zsidókat, és az „árjákat” hozza helyzetbe, ezzel pedig honvédelmi kockázatokat rejt magában. Különösen „ha volna egy olyan irányunkban rosszindulatú külső hatalom, amely saját térhódításának érdekében” kihasználná ezt az öngyöngítést – fogalmazott óvatosan, mégis egyértelműen a TMT motorja,[159] aki továbbra is kiállt az üldözött népi írók mellett (szerinte „legfeljebb kettő kivételével” mind törzsökösök).[160]

Mivel kampányuknak nem lett semmi foganatja, április elején Makayék terjedelmes memorandummal fordultak a felsőházhoz. Úgy gondolták, az új zsidótörvény-javaslat csupán az „árják” további térfoglalását fogja eredményezni a zsidóság rovására, pedig az „távolról sem mutatja a nemzettől való elidegenülés és visszahasonulás oly megdöbbentő tüneteit, mint éppen ez az árjaság”. A TMT szerint az átgondolatlannak mondott őrségváltásba a gazdaság is beleroppanhat, ráadásul az egészből ismét kimarad a komoly földreformra (hiába) váró „törzsökös” magyarság.[161] Az emlékirat kapcsán Milotay István lapja nem is mulasztotta el a zsidóbérencség billogját sütni a törzsökösökre,[162] akiknek megtámadására a Kozma Miklós vezette Magyar Távirati Iroda (MTI) is teret biztosított.[163] Még a TMNSZ – így baráti Huszár is – elhatárolódott a sárkányos memorandumtól,[164] amely a Német Birodalom destruáló szándékát sejtette a törvénytervezet mögött.[165] A talán csak politikai okokból kikényszerített elhatárolódás ellenére baráti Huszár továbbra is állandó előadója volt a TMT vacsoráinak, emellett programadó írást adott a sárkányos szervezet által kiadott Magyar gondolatok című kis füzetecskébe, ami Pattantyús Ábrahám Dezső beköszöntője szerint a (szervezeti megjelölés nélküli) „Törzsökös Magyarok névjegye”. A törzsökös egységet demonstrálta az is, hogy baráti Huszár a TMNSZ alakuló közgyűlésén elhangzott 1939-es beszédének szövegét adta a TMT kiadványába.[166]

A még egy éve sem működő sárkányos mozgalmat Makayék 1939 nyarán megkísérelték újjászervezni. Az állítólag húszezres példányszámúra duzzadt Sárkány névtelen vezércikkírója ennek okát az állandósuló anyagi gondokkal, vagyis a tömegével kiküldött ingyenes mutatványszámok sovány argumentumával magyarázta, ám valószínűbb indok, hogy a törzsökös mozgalom „az utóbbi hónapokban kissé megtorpant”.[167] Ezen a ponton érdemes átgondolni a szervezet valós súlyát a korabeli közéletben. A kezdetekkor, 1938 vége felé a szerveződő törzsökös alakulatok egyértelműen megütötték a korabeli közélet ingerküszöbét. A baráti és az ellenséges sajtó is címlapokon, vezércikkekben foglalkozott baráti Huszár és Makay szerveződéseivel. Ami utóbbit illeti, egy baráti sajtóhíradás szerint ekkoriban ezrével, sőt tízezrével léptek be a TMT-be,[168] s maguk a sárkányosok már ekkor arra panaszkodtak, hogy „hetekig nem tudtunk lépést tartani a szervezet fejlődésének ütemével”.[169] A Pesti Napló úgy tudta, a TMT tagsága 1939. február vége felé megközelítette a négyezer főt,[170] a valamikor 1939 második felében keletkezett hatósági jelentés pedig egyenesen huszonötezer tagról írt (vélhetően túlzó módon), hozzátéve, hogy vidéken „csak szórványosan” voltak jelen a „törzsökösök”.[171] A sajtóban természetesen ezeket a szórványokat nagy garral kürtülték világgá, így tudjuk, hogy Pécsett[172] és Szegeden[173] is megvetették lábukat. A törzsökös mozgalmak mindazonáltal – miképp a magyar közélet egésze – Budapest-centrikusak voltak.[174]

Az 1939 nyarára „megtorpanó” sárkányos mozgalom úgy döntött, augusztustól csökkentett oldalszámon és maximum tízezer példányban jelenteti meg a függetlenségére továbbra is kényes Sárkányt, „ha ugyan a készülő újabb sajtótörvény nem fojtja végleg torkunkba a szót”.[175] A cikkíró megérezhette a bajt, bár nem tudjuk, hogy az új sajtótörvény, vagy netán a világháború kitörése okozta végül a Sárkány megszűnését. Bizonyára nem tett jót a lap reputációjának Makay liberális kalandja sem az 1939-es pünkösdi választásokon, bár nem ő, hanem Makay László neve került le az utolsó szám impresszumáról. Ekképp a vitézi címétől megfosztott Makay Miklós lett az utolsó lapszám felelős szerkesztője és kiadója egy személyben. A sárkányosok – Iparkamarában dolgozó – vezetője ekkoriban Varga József új iparügyi miniszterbe vetette hitét, s a Horthy-korszak első „törzsökös” miniszterének nevezte Vargát egy nagyszabású TMT-összejövetelen, ahol Lovas Sándor, az Építőmesterek Ipartestületének alelnöke a Lengyelországban (később bemutatandó módon) kompromittálódott rongyos gárda mellett protestált.[176]

A TMT 1939 augusztusában magyar–lengyel, magyar–angol és magyar–francia munkaközösséggel tette egyértelművé külpolitikai orientációját.[177] Ezek működéséről nem sokat tudunk – egyetlen mozzanatot leszámítva. A TMT Lengyelország németek általi lerohanása után, 1939. szeptember 8-án „néma tiszteletadást” rendezett Bem József budapesti szobránál. A szobor talapzatára elhelyezett „babérkoszorút övező lengyel és magyar szalag a következő felírást viselte: Bem József szellemének – a Törzsökös Magyarok Tábora. A kisebb küldöttség pár percig némán, levett kalappal tisztelgett a szabadságeszme hősének emlékműve előtt, az odasereglett pár száz főnyi törzsökös magyar pedig a téren szétszórva, minden hangos tüntetés nélkül, néma meghatottsággal, levett kalappal tisztelgett” – tájékoztatott a sajtó rövidke híradása a már a bevezetett gyülekezési tilalom alatt megrendezett néma tüntetésről.[178] Ez volt Magyarországon az első háborúellenes tüntetés – több mint két évvel a Ságvári Endre által a Batthyány-örökmécsesnél hasonló forgatókönyv alapján megrendezett, utóbb minden középiskolás történelemtankönyvbe bekerülő demonstráció előtt. Ságváriék 200-300 beszervezett munkásfiatalja és egyetemistája 1941. október 6-án sétált az esti órákban az örökmécses közelében, hogy aztán megadott jelre egyszerre vonuljanak a térre, ahol Jambrich József az emlékműre helyezte „vörös virágból készült, nemzetiszínű szalaggal átkötött koszorújukat. A koszorún »A magyar szabadságért – a magyar infjúság« felirat szerepelt.”[179] Ám nem ez az utóbb kultikussá nemesült akció, hanem a törzsökös koszorúzás volt az első (kényszer szülte) háborúellenes „flashmob” Magyarországon.

A „törzsökösök” mindazonáltal jobban szerettek vacsorázni, mint tüntetni. 1939. december elején Bajcsy-Zsilinszky Endre volt a vezérszónok a TMT vacsoráján, ahol egy másik kisgazdapárti képviselő, Vásáry István, valamint vitéz Görgey György nyugalmazott tábornok és baráti Huszár is felszólalt,[180] ismételten kivíva ezzel a németbarát jobboldali sajtó haragját.[181] Bajcsy-Zsilinszky – a népi írókhoz hasonlóan – elsősorban a parasztságot tekintette „törzsökös magyarnak”, a honfoglaló magyarság vér szerinti leszármazottjainak. Ennek kapcsán Hóman Bálint adott vitriolos választ a magyar németellenes fajvédelem vezéralakjának egy parlamenti vitában. A vallás- és közoktatásügyi miniszter jól érzékelhetően történészként megszólalva mutatott rá a törzsökös mozgalmak ideológiai inkoherenciájára, miközben saját német és vitapartnere szlovák származását is a nagyközönség elé tárta. „[…] nagyon sokat olvasok két-három év óta törzsökös magyarokról, de nem tudom, kik azok a törzsökös magyarok. (Derültség.) Akárkitől olvastam cikkeket, pamfleteket, újságbéli elmélkedéseket, mindannyian másképpen magyarázzák. (Bajcsy-Zsilinszky Endre: A parasztság!) Kérem, a képviselő úr így magyarázza, mások úgy magyarázzák, hogy az ősi, tősgyökeres magyar nemzetségek leszármazottai”– fogalmazott Hóman, aki a sárkányos mozgalom névválasztásán is élcelődött egy kicsit.[182] A tekintélyes historikusként is jegyzett vallás- és közoktatásügyi miniszter kritikája bizonyára hozzájárult ahhoz, hogy néhány hónappal később a TMT beszüntette a sárkányszimbólum használatát. „A vezetőség szerint ilyen totemállatokra nincsen szükség” – adták hírül egy törzsökösvacsoráról tudósító, cenzorok luggatta cikkben.[183]

A törzsökös népfront kísérlete

Néhány nappal a világháború kirobbanása előtt „Felvidéki” álnévvel rövidke olvasói levél jelent meg a Magyar Nemzetben. A névtelenségbe burkolódzó szerző az erdélyi, a felvidéki és az anyaországbeli németség disszimilációja miatt azt várta, hogy „aggódó szociáldemokraták, szorongó hangú levélírók Dunántúlról, törzsökös magyarok, rongyos gárda, turáni vadászok és a többi magyarok feleszmélnek végre”, és a tettek mezejére lépnek.[184] Bár az idők járása pár nap múlva látványosan megnehezült, a közös fellépést a világégés sem sodorta el teljesen. Bajcsy-Zsilinszky tudósítása szerint egy novemberi sárkányosvacsorán „együtt szónokolt a felvidéki felsőházi tag, Szüllő Géza, a kormánypárti Szabó Gusztáv, a kisgazdapárti Vásáry István és a szociáldemokrata Szeder Ferenc”.[185] Szabó kivételével ugyanők 1940 januárjában is összejöttek egy törzsökösvacsorán, ahol baráti Huszár is beszélt. Hogy miről, arra csak következtetni tudunk a Magyar Nemzet cenzorok csonkította sajtótudósításából. Azt ellenben közölték a lapok, hogy a szociáldemokrata politikus a finn háborúra utalva a bolsevizmus elleni küzdelemre késznek nevezte a magyar munkásságot beszédében.[186] Szeder nem egyedül ment a „sárkánybarlangba”: „mintegy 10 szociáldemokrata középfunkcionáriussal jelent meg” a vacsorán, vagyis egyértelműen pártját képviselte.[187] A lényeget illetően az SZDP főtitkára, Szakasits Árpád is hasonlóan látta ekkoriban a külpolitikát, mint utódja, vagyis Szeder. Szakasits ugyanis azt jósolta a világháború kitörése után, hogy Magyarország „két áramlat: a germán és a szláv hatalmi törekvések kereszttüzébe kerül”, ezért „az egész munkásosztály csak helyeselheti” a Teleki-kormány külpolitikáját.[188]

A „törzsökös népfront” karikatúrája

A szociáldemokrata kiállás nem hatotta meg a szovjetek iránt már csak a német–szovjet szövetség miatt is megértő nyilasokat. Szerintük „megszületett a legkomikusabb politikai csók: a legradikálisabb faji türelmetlenséget hirdető törzsökösök és a minden fajiságot tagadó marxizmus gyönyörű találkozása”.[189] Másképpen, mégis hasonlóan elítélő módon vélekedett minderről a valódi, „minden fajiságot tagadó marxizmus”, egészen pontosan a moszkvai magyar kommunista emigráció, akik nemes egyszerűséggel „kis parlamenti kreténnek” aposztrofálták a szerintük urakhoz dörgölődző „törzsökös” szociáldemokrata „Kapisztránt” – vagyis Szedert.[190] A heves támadások ellenére a következetes náciellenességen alapuló törzsökös-szociáldemokrata kapcsolatok tovább mélyültek. Alapjuk a Magyar Nemzet „szellemi honvédelme” volt, amelyre a szociáldemokraták részéről Millok Sándor rezonált pozitívan.[191] A nyitás következtében a törzsökösök elegáns belvárosi helyiségeiben 1941 nyarán már szociáldemokrata fiatalok is tartottak összejöveteleket,[192] 1943 tavaszán pedig az SZDP 1943–1944. évi vezetőképző tanfolyamain előadás-sorozatokat tartó Gáspár Zoltán lépett fel egy zárt körű TMT-teaesten.[193] A munkásság és a polgárság párbeszéde tehát nem a Népszava (Lendvai István által is méltatott) híres karácsonyi számával kezdődött 1941 decemberében,[194] hanem már két és fél évvel korábban elindította azt Szabó Zoltán rovata.

Makayék 1940-ben újabb csatlakozókkal gyarapodtak. Márciusban Pattantyús Ábrahám Dezső, a harmadik szegedi kormány miniszterelnöke tette tiszteletét a TMT szabadságvacsoráján, ahol a polgári radikális Csécsy Imre is megjelent. Pattantyús Szederhez hasonlóan a finn példával hozakodott elő. „A szabadság erejéről szólva megállapította, hogy ha a finn nemzet a totalitás elve alapján áll, nem tudott volna megbirkózni a hatvanszoros totalitásos túlerővel”, vagyis a Szovjetunióval.[195] A „szegedi gondolat első és igaz, még törzsökösen magyar szellemű képviselője” (aki ellenforradalmi karrierje előtt Károlyi Mihály államtitkára volt) arról is beszélt, hogy a „szegedi gondolatot” kisiklatták, „a magyar szellemtől idegen tényezők sajátították ki és telítették a saját osztályelfogultságuk és gyűlöletük lelkiségével”. Nem tudni, Pattantyús az „osztályelfogultság” kapcsán kikre gondolt, de baráti Huszár ugyanezen a vacsorán megtartott beszéde a cenzurális körülmények ellenére is egyértelmű volt: „Ez a föld nem idegenek élettere. Ez ellen a beállítás ellen, amely mellett a kifelé sandító honárulók némán mennek el, mi lelkünk minden erejével tiltakozunk. Inkább elpusztulunk az utolsó emberig, de ez a véráztatta szent föld a jövőben is mindig és kizárólag a magyarok élettere lesz és marad. De a veszély nemcsak kívülről fenyeget. A legfontosabb, hogy először a házunk táján, a saját portánkon csináljunk végre rendet” – utalt felettébb harciasan a Német Birodalom államideológiájára és annak honi adaptálóira.[196]

Pattantyús – Debrecen szülöttje – azonban nemcsak régi (ellen)forradalmár, de még régebbi függetlenségi párti politikus is volt, s az általa képviselt, fajvédő dallamokra újrahangszerelt kuruc hagyomány még a liberális körök számára is emészthetővé tette a törzsökösvacsorát (amit aligha véletlenül rendeztek rendszeresen a Debrecen étteremben). A „függetlenségi és 48-asok régi gárdája” levélben köszöntötte a TMT-t, s bár annak faji ideológiájától rögvest elhatárolódtak, a németellenes függetlenségi frontban melléjük álltak.[197] Kun Zsigmond, a Pénzintézeti Tisztviselők Országos Egyesületének titkára később úgy emlékezett, az egyesületében, illetve a Magyarországi Magántisztviselők Országos Szövetségében szerepet vállaló „függetlenségi októbristák, radikálisok, Kossuth pártiak” a kezdetektől támogatták a „törzsökös” mozgalmat, sőt részt is vettek a munkájukban.[198] A TMT 1941. márciusi – sajtótudósítás szerint soha nem látott tömegeket vonzó – vacsoráján már Bartha Albert „őszirózsás” hadügyminiszter is felszólalt, többek között Horváth Béla költő társaságában,[199] aki az elejétől fogva támogatta a mozgalmat.[200]

A törzsökös-függetlenségi szövetség Baky Lászlónak is feltűnt, aki álságos módon elvárta volna a(z így is egyértelmű) törzsökös „frázisok” feloldását.[201] Bartha kapcsán kell megemlíteni, hogy a negyvenes évektől egyre több egykori főtiszt tette tiszteletét a TMT rendezvényein. A sztálingrádi csata fordulópontján megtartott összejövetelt a fajnemesítési tervei kapcsán már említett Hidvégi István nyitotta meg, a szintén jelen lévő Tombor Jenő pedig a katonai helyzet ismertetését azzal utasította vissza, hogy „nincs szükség arra, hogy szakértő véleményt mondjon, mert ma mindenki előtt tisztán áll a helyzet”.[202] Nehéz-Posony József személyében olyan büntetőjogász is erősítette a törzsökösök sorait, aki 1941–1942-ben a délvidéki partizánokat védte a haditörvényszéken.[203] Baráti Huszár ekkorra már egészen biztosan elérte a németek ingerküszöbét. Egyik náciellenes cikkére a Deutsche Zeitung főszerkesztője szeretett volna reagálni, ám ennek megjelenését Ullein-Reviczky Antal, a Miniszterelnökség sajtóosztályának vezetője nem engedélyezte.[204] A „törzsökösök” spiritus rectora 1943 őszén a személyes helytállás fontosságát hangsúlyozta a Szent István példájával szemléltetett németellenes küzdelemben. „Én magam is végigjárom az ország minden városát és igyekszem felemelni szavamat a fajtám boldogulásának érdekében. Megölhetnek engem, eltehetnek láb alól, de abban megakadályozni nem tudhatnak, hogy saját fajtámmal szemben utolsó csepp véremig ne teljesítsem kötelességemet” – fogalmazott.[205]

Pattantyús csatlakozása sem volt múló epizód a TMT történetében. A néhai miniszterelnök 1941-ban az TMT elnöke lett,[206] majd a Törzsökös Magyar Ügyvédek választási bizottságának vezetőjévé is megtették.[207] A sárkányos célokkal szimpatizáló budapesti ügyvédek ekkor már két és fél éve szervezkedtek. A „keresztény-árja” fajvédelmi politikát folytató MÜNE-vel rivalizálva külön keretet szerettek volna biztosítani a „törzsökösöknek” az ügyvédkamarában, ahol azok szerintük kisebbségben voltak. A működő szervezetként csak a sárkányos agyakban létező „Törzsökös Magyar Ügyvédek Tömörülése” anyaegyesületükhöz hasonlóan „Numerus Hungaricust” akart bevezetni a saját szakmájukban, mert számításaik szerint 15%-nyi törzsökös magyar ügyvédre 50% zsidó és 35% árja jut.[208] Kisvártatva a TMT az új tőzsdei tanácstagok kinevezését is kifogásolta, mivel kevésnek tartották köztük a „törzsököst”.[209] A törzsökös-őrségváltás azonban sehol sem járt sikerrel, a negyvenes évekre pedig le is került a napirendről. Makayt ekkor már a németellenes platform szélesítése foglalkoztatta. Ő maga még a legitimista Apponyi Albert Társaság rendezvényeire is eljárt. „A magyar nemzeti függetlenség önérzetét és a magyarság mindenkori dunavölgyi döntő szerepét” harcosan propagáló, pártok feletti társaság elnöke tagjaik sorába is meghívta „a Törzsökös Magyarok vezetőjét”.[210]

Viták és viharok

Nem meglepő módon a törzsökösök elsősorban a nyilasokkal vívtak (egyre durvább) csörtéket. Nem csupán a sajtó hasábjain. Baráti Huszár először csak fenyegető levelet kapott,[211] majd Rátz Kálmánnal már párbajozott is,[212] míg Makay Miklóst,[213] illetve Makay Lászlót az utcán támadták meg nyilasnak vélt férfiak.[214] A hungaristák a sárkányos mozgalmat „reakciósnak” nevezték – méghozzá kétféle értelemben is. Egyrészt a korszellemre adott válasznak tartották (ezt maguk a sárkányosok sem gondolták másképp), másrészt viszont az általuk szitokszóként használt marxi nyelvezet szerint is elítélték a „csáklyás vizekben lubickoló öreg reakciósokat”.[215] Ez a fajta generációs különbség mutatkozott meg abban is, ahogyan a „törzsökök” összeomlás-analógiáját utasították vissza. Baráti Huszárék szerint ahogyan a zsidóság bomlasztása vezetett el az 1918-as összeomlásig, úgy húsz évvel később a nyilas lázítás fenyeget hasonló veszéllyel. A hungaristák ellenben úgy vélekedtek, hogy különös ezt a vádat olyanoktól hallaniuk, akik képtelenek voltak megakadályozni az 1918-as eseményeket, és lényegében most sem tudnak szabadulni a zsidóság igézetéből.[216]

Ám nem csak a nyilasok tartották ókonzervatívnak („csáklyásnak”) a törzsökösöket. Miután az Észak-Erdély visszatérte alkalmából rendezett törzsökösvacsorán Zilahy Lajos – egyébként a törzsökös ideológiának is ellentmondva – a magyarság fogalmának klasszikus liberális felfogása mellett tett hitet („százszázalékos magyarnak tartunk mindenkit, legyen az német, vagy szláv, vagy bármiféle nevű és nemzetiségű, aki magyarul érez”), ráadásul külön kiemelte, hogy a zsidóságra sem gondol másképp,[217] a törzsökösöket a kormánysajtó is a „neo-csáklyás és zsidó offenzíva” társutasának nevezte.[218] Zilahy össztűz alá került: a nyilasok és a kormánylapok mellett a népi Magyar Élet is támadta. Míg Fitos Vilmos lapja Zilahy újonnan alapított orgánumával szellemeskedett („»Híd« a zsidóság felé”),[219] addig a vészkorszak alatt elpusztított debreceni zsidó irodalomtörténész, Kardos Albert nyílt levélben üdvözölte Zilahy bátor kiállását.[220] A kölcsönös ellenszenv nyomán nem meglepő, hogy a Szent István-i állameszmény alapjain álló törzsökösök felléptek a Hubay–Vágó-féle hírhedt, nagy felháborodást keltő nyilas nemzetiségi javaslat ellen is.[221]

A nyilasok és más németpártiak támadásai mellett a németellenes táborból is nagy számban érkeztek kritikák a törzsökösök irányába, igaz, ezek stílusát nem lehet a nyilas gyűlölethullámhoz hasonlítani. 1939 elején a Magyar Nemzetben bontakozott ki komoly polémia a baráti Huszár által generált mozgalmak körül. A követ a kor ünnepelt írója, a bánsági német származású családban született Herczeg Ferenc dobta be az állóvízbe, rámutatva, hogy a nem törzsökösök „a magyar nemzet mostoha gyermekeinek fogják magukat érezni”.[222] Hasonlóan vélekedett a szintén egyszerre Sárkány- és Volksbund-ellenes „Bácskai sváb”, aki álneves olvasói levélben kérte ki magának a megkülönböztetést,[223] heves ellenreakciót váltva ki határozott fellépésével.[224] Itt kell megemlíteni, hogy ez az érvelés a nemzetiszocialista argumentációból sem hiányzott. Herczegékkel lényegében egyezően értékelte a „törzsökösöket” Pándi (Pölcz) Antal, a Nyilaskeresztes Front képviselője. „[…] szívvel-lélekkel benne vagyunk ebben a nemzetben, s most jönnek olyanok, akik bennünket ki akarnak rekeszteni ebből az anyai szeretetből, meg akarnak bennünket rövidíteni. […] nem szolgálja a nemzet érdekét az, aki a törzsökösséget keresi. […] Én nem szégyellem azt, hogy német származású vagyok […], de büszke vagyok arra, hogy őseim ebbe a hazába jöttek be […] Nemcsak német nemzetiségű területnek vagyok a képviselője, hanem horvát nemzetiségű területé is és mivel bírom a nyelvüket, belenézek a lelkükbe. Azok az emberek is csak azt várják, amit mi, egy sem akar elmenni ebből a hazából” – tette hozzá Pándi 1940 nyarán.[225]

A Magyar Nemzetnél aligha tartották őszintének az efféle, a nemzetiszocialista táborból érkező megnyilvánulásokat. A lap álláspontját Szilágyi Sándor belső munkatárs hosszú vezércikkei fogalmazták meg. A németek által 1944 decemberében Budapesten meggyilkolt „Szidor” a „sárkányos” elvek mellett tette le a garast, hevesen támadva fajvédelem helyett nemzetvédelmet hirdető, német származású és magyar honhoz hű vitapartnerét. Az illető, vagyis Müller János ügyvéd szerint „veszedelmes mezőnyökre [sic!] kalandozott a magyar politikai élet, amikor a származás kapcsán jogokat vél adni és elvonni egyes állampolgáraival kapcsolatban”.[226] Szidor ezzel szemben a törzsökösmozgalmat jogos önvédelemnek tartotta, s arra biztatta a magyarsághoz hű német származásúakat, hogy először a saját portájukon söprögessenek.[227] A Magyar Nemzet a későbbiek során is feltűnő részletességgel számolt be a törzsökösöket érintő eseményekről, teret engedve az ellenvéleményeknek is. Összességében a törzsököskampányt a lap hasábjain 1939 nyarán kibontakozó, s méltán híressé lett „szellemi honvédelem” jelentős előzményeként, egyben elfeledett side-projektjeként értékelhetjük (ami egyébként túlélte Szabó Zoltán rovatát is). Az együttműködés nyilvánvalóan onnan eredeztethető, hogy a törzsökösgondolat a németbarát honi szélsőjobboldal ellen rendkívül bátran küzdő főszerkesztő eszmevilágától sem esett távol, aki maga kérte fel baráti Huszárt publicisztikák írására újságja számára.[228] „Ha van még bennünk reális életérzés, akkor – a törzsökös és sárkányos mozgalmat megtisztítva a maga kamaszkori betegségeitől – ebből az úgymondott keresztény fajvédelemből destillálnunk kell a magyar fajvédelmet” – írta Pethő Sándor a második zsidótörvény után.[229]

A szociáldemokrata Népszava ritkábban és rövidebben tárgyalta a törzsökösöket. Ritka kivétel Andreánszky István 1939. januári cikke, amelyben a szerző – Müllerhez hasonlóan – a magyar nemzeti egységet féltette a „fajérzés apoteózisától”, mivel szerinte a törzsökösmozgalmak „gúnyos karikatúrái” a velük egy tőről származó német disszimilációs jelenségeknek.[230] Véleményét elvtársai közül sem osztotta mindenki, pedig a rivális munkásszerveződésekre rendre érzékenyen rezonáló szociáldemokraták hamarosan már egy „törzsökös magyar munkásmozgalom” miatt is aggódhattak.[231] Peyer Károly azonban „helyesnek” és „célszerűnek” tartotta a törzsökös mozgolódásokat, mivel „azt minden felekezettől és politikától mentesen a magyar fajvédelem érdekében csinálják” – fogalmazott.[232] Egyes szociáldemokrata párttagok és helyi vezetők aggodalmait az országos pártvezetés „felvilágosítása” oldotta,[233] olyannyira, hogy az SZDP 1942 és 1945 közötti főtitkára, Szeder Ferenc, mint láthattuk, rendszeres fellépője lett a törzsökös összejöveteknek.

A zsidóság köréből Kóbor Tamás – a német származású Herczeghez és Müllerhez hasonlóan – „nemzetbomlást” emlegetett a „történelmi vérvizsgálat” elszabadult hajóágyúja kapcsán. Bizonyos mértékig azonban ő is empatikus volt a törzsökösökkel szemben, akik „inkább az állam és a haza ügyeinek vitelében akarnak többet, mint a gazdasági és társadalmi életben nagyobb mértékben részesedni” – fogalmazott.[234] Hasonló módon viszonyult a sárkányosokhoz a szabadkőművesség sorait erősítő író, Szász Zoltán. Ha elveikkel nem is értett egyet, „taktikai” alapon „rokonszenves társadalmi jelenségnek” nevezte mozgalmukat a Pesti Naplóban közöl publicisztikájában.[235]

A baráti Huszár által elindított diskurzus az utódállamok magyarságánál is visszhangra talált. Szentimrei Jenő a Brassói Lapok hasábjain fejtegette, hogy a törzsökös gondolat mint univerzális államnemzeti ideológia milyen veszélyeket rejteget a kisebbségi sorban élő magyarság számára. „[…] itt a fajtiszta románság emel nálamnál sokkalta jogosabb igényeket arra, hogy saját portáján ő legyen az úr. […] Odaát [Magyarországon] a nemfajtiszták esetében külön érdemnek számít, ha az illetőnek már nagyapja, vagy ősapja asszimilálódott. Itt minden erőmmel azon kell küzdenem, hogy magamat és fajtámat az áthasonulástól megóvjam” – mutatott rá a kisebbségi csapdahelyzetre Szentimrei.[236] Még tovább ment a kritikában Kacsó Sándor, aki Féjától értesült a mozgalomról.[237] Szerinte a sárkányos mozgalom „a magyar középosztály atomizálódásának a végső foka”, a német fajelméletre adott, terveiben rokonszenves, összességében azonban elhibázott válasz, amely „haladást ígérő” programját a korszellem jelszavaiba és értelmezési keretébe csomagolja.[238]

Minden eddig említett kritikánál komolyabb súlya volt Szekfű Gyula megszólalásának. Szekfű egy hírhedtté lett irodalomtörténeti munka, Farkas Gyulának az irodalmi élet „elzsidósodása” mellett a korabeli „elnémetesedést” is elemző botránykönyve kapcsán fejtette ki nézeteit.[239] A nagy befolyású konzervatív történész igen megértő volt a „nemzeti önvédelemnek” tartott „törzsökös” mozgalom iránt. Szerinte „öngyilkosság volna lemondani” a „törzsökösök” „érthető és logikus” mozgalmáról, amire a német disszimiláció kényszerítette a magyarságot. Ám – Herczeg, Müller és Kóbor félelmeihez csatlakozva – azt is hozzátette, hogy „a magyar származású magyarok még keserű kényszer alatt sem tagadhatják meg a magyar múltat és nem nyilváníthatnak minden nem-magyar származásút asszimiláltnak, másodrendű magyarnak”. A nemzet egységének további bomlásának megakadályozására gyorsan meg is nevezte Bethlen Istvánt, Ravasz Lászlót, Horváth Jánost, Babits Mihályt és Németh Lászlót mint akik képesek lehetnek a „törzsökös” mozgalom „elvi alapjainak” tisztázására.[240] Bár a könnyűnek éppen nem nevezhető feladat elvégzésére a felsoroltak közül senki sem vállalkozott, Szekfű rövidke közleményének köszönhető a magyar esszéirodalom legvitatottabb darabjának, a Kisebbségbennek a címe, amit Németh László Szekfű sorait olvasva fundált ki.[241] Emellett Szekfű törzsökösökről megfogalmazott véleménye a híres Mi a magyar?-kötet megszületéséhez is hozzájárult.[242] Makay a TMT addigi legnagyobb megtiszteltetésének vette a történész megszólalását, és válaszában azzal védte származáscentrikusságukat, hogy szerinte a törzsökös lelkiség racionalitása ellensúlyozhatja a ködevésre hajlamos árja és a fanatizálhatóságra hajlamos zsidó karaktert.[243]

Összességében megállapíthatjuk, hogy a TMT nem volt sem „fasiszta” mozgalom,[244] sem a „liberális polgári ellenzék” szervezete,[245] sem pedig az „uralkodó eszmék” letéteményese.[246] Fajvédő alakulat volt, amely a nemzetiszocialista hullámra igyekezett a korabeli (szélső)jobboldali diskurzusba illeszthető választ adni. Makay – miképp baráti Huszár – az általa meghatározott, veszélyeztetettnek gondolt „magyar faj” védelmében lépett fel az idegenként defininált (német és „zsidó”) behatásokkal és „térfoglalással” szemben.

[62] Csokonai Vitéz Mihály: Marosvásárhelyi gondolatok (1798). In Csokonai Vitéz Mihály: Versek. Válogatott versek. Budapest, Európa Könyvkiadó, 2000. 44.

[63] A zsidókérdés Magyarországon. A Huszadik Század körkérdése. Budapest, Társadalomtudományi Társaság, 1917. 98., 145–146.