J.D. Barker: Something I Keep Upstairs

Copyright © 2025 by Jonathan Dylan Barker

Hungarian translation © Sepsi László, 2025

A fordítás az alábbi kiadás alapján készült:

J.D. Barker: Something I Keep Upstairs

Hampton Creek Press, New Castle, 2025

Fordította: Sepsi László

ISBN: 978 963 598 426 8 (epub)

Agave Könyvek

Felelős kiadó: A kiadó ügyvezetője

Borító: Domanza

A magyar borítót szerkesztette: Tót Barbara

Felelős szerkesztő: Velkei Zoltán

Szerkesztő: Greff András

Korrektor: Friedrich Zoltán, Ligeti Szilvia

Tördelő: Baseline Stúdió

Műfaj: horror

Sam Reidnek.

Az általad írt történelmen
csak az a történelem tesz túl,
amelyet megőriztél.

Egy kísértetház születéséhez valakinek meg kell halnia.

Ismeretlen

A neveket megváltoztattuk, hogy megvédjük a…

A nevem Billy Hasler.

Gyerekkoromban David Spivey volt a legjobb barátom. Közel tizenegy éve nem mondtam ki hangosan a nevét. Annak is már legalább kilenc éve, hogy leírtam, és ellentmondásos érzések kavarognak bennem, amiért most papírra vetem. Viszont azt tanácsolták, hogy meg kell tennem, úgyhogy tessék. Szerintük jót fog tenni, de akaratlanul arra gondolok, hogy ez valójában rájuk vonatkozik, nem rám.

Sokan a megnyugvás valamiféle esélyét várják tőlem. Őszintén szólva ez hatalmas kérés. Még odáig sem jutottam el, hogy magamban lezárjam a dolgokat.

Azt mondták, ha mindezt továbbra is magamban tartom, elfojtva, akkor növekedni fog a nyomás, és egy napon lehet, hogy egyszerűen…

Babluumm.

Oké, ez butaság, de az orvosokól hallottam.

Anyám is ezt mondja.

A megmaradt barátaim úgyszintén.

A rendőrök meg pláne. Már nem keresnek fel olyan gyakran, mint régen, de még mindig előfordul. Mundie feladta. Sandy Lomax rég nyugdíjba ment, de ez nem tartja vissza az újoncokat a kis őrsünkről, hogy bekopogjanak az ajtómon.

Üdv, olvastam az aktát, és esetleg rá tudna szánni pár percet, hogy beszéljünk Whaley rendőrfőnökről és a fiatalokról?…

Eleget mondok nekik ahhoz, hogy békén hagyjanak.

Épp annyit, hogy felfogják, rengetegen kifacsartak előttük, akár egy mosogatószivacsot, és már semmivel sem szolgálhatok.

Még ezt a keveset – ezt a néhány elejtett szót – is mindig árulásnak érzem. Árulásnak Mattyvel, Izzie-vel, Chloéval, Kirával és még Alesiával szemben is, az egyezségünkkel szemben, de mindenekelőtt Spivey-val szemben (mindenki Spivey-nak szólította, még az anyukája is, amit mindig furcsának találtam), mert mi tartottunk össze a legtovább, és a mi kötelékünk volt a legerősebb. Kitartott, amikor mások elkezdtek megtörni.

Négyéves korunk óta ismerem Spivey-t. Mindketten New Castle-ön nőttünk fel, egy kis szigeten Portsmouth partjainál New Hampshire-ben. Van egy játszótér a sziget zöldövezetében, és ha hinni lehet anyámnak, egy reggel észrevett egy négyéves kisfiút az édesanyjával, aztán a két felnőtt rögtön egymás mellé terelt minket. Ha valaki egy szigeten nő fel, amelynek a népessége kevesebb mint kilencszáz fő, szűkös választékból barátkozhat. Együtt jártunk a Maude H. Trefethen általános iskolába – csak nyolcan voltak az osztályban rajtunk kívül, és az egész iskolában összesen harminchét diák tanult. Kinyílt számunkra a világ, amikor átkerültünk a rye-i középiskolába és a portsmouthi gimnáziumba. Az utóbbi kettő a hídon túl volt, míg az első nagyjából száz méterre a bejárati ajtónktól, és meleg napokon anyám megengedte, hogy egyedül menjek, bár gyanítom, hogy az első években követett.

Mint a legtöbb part menti kisváros New Englandben, New Castle is mocskos történelmet tudhatott magáénak. A házunk 1923-ban épült, és az egyik „új” lakóépületnek számított. A legtöbb ház körülöttünk a tizenhatodik és tizenhetedik századból maradt fenn, némelyik még ennél is korábbról. A helyi turistacsalogatónkat, a Fort Starkot először 1808-ban alakították át, amit további felújítások követtek. A New Castle Inn 1698 óta fogadja a vendégeket, és a helyi posta 1864 nyarán nyitotta meg ajtaját a Main Streeten. A sziget kolóniaként kezdte, katonai erődítményként szolgált a történelem viharosabb időszakaiban, és halászfaluként az ezeket elválasztó csendesebb években. Paul Revere egyszer átlovagolt a városon a függetlenségi háború idején, ennek egy tábla állít emléket egy mérföldre az otthonomtól.

Mocskosul öreg ez a hely.

Az ember nem fogja sokra becsülni a történelmet és a nosztalgiát, ha egész gyerekkorában ezek veszik körül. Nem igazán. És azt sem, hogy micsoda áldás, ha az óceán egy kőhajításnyira van, vagy ha a szomszédok név szerint ismerik, a szomszédok, akik mindennap odaintegetnek ahelyett, hogy lesütnék a szemüket, és buborékban élnének – amilyen emberekkel New York utcáin találkoztam abban az évben, amikor megpróbáltam elköltözni a városból annak a bizonyos nyárnak a borzalmai után. Azt hiszem, ezért jöttem vissza. Távol New Castle-től önmagamat is egy buborékban találtam, és hamar rájöttem, hogy nem vagyok jó társaság. Akkoriban nem voltam az. Ismerősökre volt szükségem, még akkor is, ha el kell viselnem a faggatózásukat.

Ha Spivey-val máshol növünk fel, biztosan nem barátkoztunk volna össze. Nekem jól ment a sport (bekerültem a fociválogatottba tizenhat évesen), sosem okozott gondot az ismerkedés, tizenöt évesen már barátnőm volt. Spivey rengeteg időt töltött egyedül, lekötötték a saját gondolatai. A kedvenc helye a szikláknál volt a parti őrség kikötőhídjától keletre, ahol csak üldögélt a vizet és a helyiek által a „szorosnak” nevezett területet nézve. Legtöbbször magával vitte a gitárját – egy megviselt Rickenbackert, amelyet kilencévesen talált a fészerben, senki sem tudta, hogy került oda –, és nem is érezte szükségét nagyobb társaságnak. Nem fogok úgy tenni, mintha értenék a zenéhez. Egy G-akkordot nem tudok megkülönböztetni egy F-től, de azt felismerem, ha valami jól szól, és Spivey bármit játszott, az mindig jól szólt. Az a fajta volt, aki ha hallott egy dalt, utána úgy pengette a gitárján, mintha egész életében ezt játszotta volna. Énekelni is tudott, de csak akkor tette, ha senki sem volt hallótávolságon belül; a közelébe kellett osonni, ha hallani akarta az ember, de esküszöm, felért azokkal, akiket a rádióban játszanak. A szüleim (apám ingatlanbefektetőként, anyám pedig tanárként dolgozott) elég jól megvoltak. Spivey alkoholista apja egy helyi halászhajón húzta az igát, az anyja pedig rászokott a gyógyszerekre. Ez lehet a másik oka, amiért olyan sok időt töltött a sziklákon. Spivey is buborékban élt.

Azokról a sziklákról látni lehetett a házat.

Fekete-fehér épület piros tetővel egy kis szigeten úgy negyed mérföldre New Castle partjaitól, de sosem érdekelt különösebben. Pont annyira hidegen hagyott, mint a távolabbi világítótorony vagy a parti őrség állomása a tengerpart kanyarulatában. Nem tudom, hogy Spivey-t érdekelte-e, miközben a sziklákon üldögélt. Lehetségesnek tartom, de sosem beszélt róla. Egy szóval sem említette, hogy a nagymamája abban a házban él. És azon napon, amikor megtette, az életünk örökre megváltozott.

Istenem, bárcsak másként alakult volna.

Rengeteg mindent szeretnék visszacsinálni.

2010. 06. 22. – KEDD

1

Naptár nélkül nem tudnám megmondani, ma hányadikát írunk, de 2010. június 22-ét mintha a kézfejemre tetováltam volna. Spivey-val Mr. Hurley matekóráján ültünk, és a tábla feletti óra másodpercmutatóját figyeltük. Alig egy hét volt hátra a tizenegyedikből, túl voltunk a témazárókon (Spivey nagyrészt jeleseket kapott, én pedig meglehetősen biztos voltam benne, hogy sikerült összehoznom egy gyenge négyes átlagot a negyedévre). Senki sem akart órán lenni, ideértve Mr. Hurley-t is, aki az asztalra feltett lábbal lapozgatta a Car & Driver magazin régi lapszámát. Spivey a füzetébe firkálgatott, én pedig az akkori barátnőmmel, Kira Woodwarddal leveleztem – Szeretlek. Én jobban szeretlek, Billy Hasler. Nem, én annál is jobban –: fogalmam sem volt róla, hogy tényleg szeretem-e, de a szexet élveztem, és aznap levágott szárú farmer rövidnadrágot viselt fehér felsővel, amelyet gond nélkül el tudtam képzelni a Volvóm padlóján – a 2004-ben gyártott használt kocsit anyámtól kaptam, amikor apám meglepte egy új BMW-vel az előző karácsonykor.

Két padsorral mögöttem Rory Moir papírgalacsinok gyártásával kötötte le magát. Nagyjából percenkét egy galacsin röppent Spivey irányába, de nem találták el. Más napokon gemkapcsok röpködtek, esetleg befőttesgumik. Spivey tökéletesen megtanulta figyelmen kívül hagyni a felé dobott tárgyakat, és azzal sem törődött, ha néha elgáncsolták a folyosón, vagy hogy Rory miket karcolt a szekrényébe, akárhányszor a takarítók úgy döntöttek, hogy újrafestik. Rorynak nem volt különösebb oka utálni Spivey-t azonkívül, hogy szeretett trükkös kis faszkalapként viselkedni, de a középiskolában rászállt, és azzal töltötte az utolsó öt évet, hogy változatos módszerekkel gyötörte Spivey-t.

Rorynak volt annyi esze, hogy ténylegesen ne ártson neki. Tíz kilóval testesebb voltam nála. A fociedzések formában tartottak, és Rory tudta, hogy közbeavatkoznék, ha átlépné a közösen felállított képzeletbeli határt. Ez nem azt jelentette, hogy nem próbálta meg feszegetni. Gyanítom, hogy csak azért hagytam rá, mert reméltem, hogy Spivey egy napon a sarkára áll. Öt év múltán ez a nap még mindig nem jött el, úgyhogy mindhárman játszottuk a megszokott szerepünket.

Valahol szántam Roryt. Azt hiszem, elnéző is voltam vele. Az anyja lelépett hétéves korában, az apja pedig egyedül nevelte, és hát ő sem volt egy főnyeremény. Fiatalkorában szinte hazajárt a concordi fegyházba, és bár sikerült megúsznia a hűvöst, amióta ő vigyázott Roryra, a dolog nem rajta múlt. Számtalanszor elkapták ittas vezetésért, és többször gyanúsították betöréses lopással, de egyszer sem sikerült lecsukniuk miatta. Ez részben a szerencsének köszönhető, részben annak, hogy három unokatestvére dolgozott a portsmouthi rendőrségen, akik hajlandók voltak szemet hunyni a dolgai felett, vagy telefonálni egyet-kettőt, ha a neve felbukkant a letartóztatottak listáján. Igyekszik, mondogatták róla. Egyedülálló apa. Nehéz munkát találni – évről évre kevesebb a halászhajó. Ismersz valakit, aki egy jó hajómunkást keres? Rory apja tartotta magát, ha volt rendes munkája. Főleg, ha ez a munka elszólította a szárazföldtől, minél messzebb a Lobster Tail borozótól a városban. Nézzék el neki. Tudják, a sráca miatt.

Rory megint elhajított egy labdacsot, és ezúttal eltalálta Spivey bal lábát.

Pöcsfej.

Rory tudta, hogy Spivey leukémiás (épp tünetmentes), de még ez sem volt elég hozzá, hogy visszavegyen. Legszívesebben megcsaptam volna az egyik tankönyvemmel. Spivey lett volna az első, aki azt mondja, hogy senki ne kezelje másként a fos betegsége miatt, de engem akkor is zavart.

Mind megijedtünk, amikor kopogtak az ajtón, még Mr. Hurley is, aki majdnem felborult a székével, amikor visszatette a lábát a földre. Kihúzta magát, amikor az ajtó kinyílt, és Wilson igazgató intett neki, hogy menjen ki a folyosóra. Mi is kihúztuk magunkat, amikor megláttuk, hogy Whaley rendőrfőnök áll mögötte.

Sosem ígért jót egy rendőr felbukkanása az iskolában. Számunkra, akik New Castle-ben éltünk, Whaley érkezése duplán necces volt, mert a rendőrfőnök csak akkor utazott el Portsmouthig, ha a szigeteken akadt dolga.

Amikor az ajtó becsukódott Hurley mögött, gyorsan felmértem az arcokat az osztályteremben. Csak öten laktunk New Castle-ben, és Mateo Fernandez (Mattynek szólítottuk) kiváltképp idegesnek tűnt. Chloe Kittle úgyszintén. Kira egyenesen rám meredt, de ha Spivey egyáltalán felnézett, most újra a füzete kötötte le, úgy belefeledkezett egy zokninak tűnő valami aprólékosan kidolgozott rajzába.

Visszafordultam Mattyhez, és felvontam a szemöldököm. Vállat vont, a rend kedvéért beintett, aztán tovább figyelte a bejáratot.

Az ajtó nagyjából egy perccel később nyílt ki, és Hurley benézett a terembe.

– Mr. Spivey? Szedje össze a holmiját, és jöjjön ki, kérem.

Hűházások kíséretében huszonhét szempár mozdult egyszerre és állapodott meg a barátomon. Valaki a Bad Boyst kezdte dúdolni a régi zsarusorozatból.

– Már megint macskákat töcsköltél, Spivey? – kérdezte Rory.

Ezen többen kötelességtudóan felnevettek, de a poén nem durrant akkorát, mint amekkorában Rory reménykedett.

Spivey felnézett a rajzából.

– Vissza fogok jönni? Billyvel megyek haza.

– Aztán szobára.

Gyilkos pillantást vetettem Roryra, amitől befogta a száját, mielőtt tovább cifrázhatta volna a poénját.

Megint Whaley rendőrfőnök lépett a látóterünkbe, és megkeresett a teremben.

– Akkor jöjjön maga is, Mr. Hasler. Menjünk.

Görcsbe rándult a gyomrom, és elkezdtem számba venni, miféle kihágásokat követtem el a közelmúltban. Rengeteg előfordult, de egy sem jutott eszembe, amelyik ekkora felhajtást érdemelt volna. A bolygón töltött tizenhét évem során egyszer sem láttam még olyat, hogy egy diákot a rendőrök vittek el az osztályteremből. Whaley beugrott hozzánk úgy egy éve, amikor a fülébe jutott, hogy páran füveztünk az erődnél, de még akkor sem beszélt a szüleimmel, csak kaptam egy gyors fejmosást a kocsibeállón, majd folytatta a járőrözést.

Emlékeztettem rá magam, hogy ez nem rólam szól, hanem Spivey-ról. Ő sosem csinált semmi rosszat, ez tehát azt jelentette, hogy valami rossz történt.

Miközben bepakoltam az iskolatáskámba, és követtem, Kira a füléhez tartotta a mutató- és a hüvelykujját. Hívj fel. Pajkos mosolyra húzta a szája sarkát, és melegség öntött el. Önkéntelenül visszamosolyogtam rá. Igen, lehet, hogy szerettem.

2

Mr. Hurley gyanakvó pillantást vetett Spivey-ra, majd visszament az osztályterembe, és becsukta maga mögött az ajtót. Wilson igazgató oldalra húzódott, és az ajtó ablaka elé állt, hogy a bentiek ne lássanak ki: ezt a trükkjét tökélyre fejlesztette az évek során.

Whaley rendőrfőnök Spivey vállára tette a kezét. Amióta az eszemet tudom, ő a rendőrfőnök, és évről évre gond nélkül megválasztják. Termetes férfi volt, nagyjából százkilencven centi, és vagy kilencvenöt kiló. A nyolcvanas években ugyanitt, a Portsmouth Középiskolában focizott, a tornateremnél lévő vitrinben a legértékesebb játékosnak járó kupák közül több is az ő nevét viseli. Elkapójátékos. A mai napig ő a csúcstartó az egy szezon alatt megtett yardok számában. Ösztöndíjjal vették fel a Plymouth Állami Egyetemre, ennyi tudtam róla, de azt nem, hogy mikor és miért hagyta abba a focit. Elpuhult az évek során, de még így is több izom volt rajta, mint zsír. Barna haja őszült a halkántékánál, és rövidre nyírva viselte, de így sem igazán különbözött attól, amit a régi fényképeken láttam.

Spivey próbálta erősnek mutatni magát, de az alsó ajka remegett.

– Anyukámmal történt valami? – szakadt ki belőle, mielőtt a rendőrfőnök egyáltalán megszólalhatott volna.

Nem egészen két évvel ezelőtt Spivey anyja túladagolta a fentanilt. Ő talált rá, elnyúlva egy fotelben a nappaliban, a saját vizeletében ázva, miközben valami beszélgetős műsor bömbölt a tévéből. Még kilenc tabletta volt takaros sorban kirakva a mellette lévő asztalra – betárazva, használatra készen –, de már az a három kiütötte, amit bevett, mert Jack Daniel’sszel öblítette le őket. Spivey hívta a 911-et, és fogta az anyja kezét a mentőben, akinek a kórházban kimosták a gyomrát, és infúzión kapott valami ki tudja, miből kevert varázsszert. Alig pár órával később úgy csacsogott, mintha mi sem történt volna. Spivey apja egy rákászhajón dolgozott a tengeren, és amikor hazaért, jobban érdekelte, hogy hová tűnt a whiskey az üvegből, mint a felesége. Nem most először tett egy kört a kórházban. Spivey talált még tablettákat a mélyhűtőben, ezeket kidobta, lehetőségeihez mérten megtisztította a fotelt, és helyrepofozta a nappalit a következő alkalomig. Senki sem ringatta magát abban a hitben, hogy nem fog előfordulni még egyszer.

Lenéztem a cipőmre. Ha az a beszélgetés következik, amelyikre Spivey számít, én nem akartam a fültanúja lenni.

Whaley rendőrfőnök lehalkította a hangját.

– A szüleid nincsenek otthon, fiam. Beugrottam hozzátok, mielőtt idejöttem. Tudod, hol lehetnek?

Spivey a fejét rázta.

– De ugye apád a városban van?

– Az utóbbi pár alkalommal ő is kihajózott Milligannel. Két napja értek vissza. Szerintem hétfőn mennek legközelebb.

Összenéztünk a rendőrfőnökkel. Mindketten tudtuk, hogy ez Spivey apja esetében mit jelent. Valószínűleg épp kialussza a tegnap estét valaki kanapéján. Kapásból fel tudtam volna sorolni pár nevet. Biztos voltam benne, hogy Whaley úgyszintén. Ha tippelnem kell, valószínűleg benézett némelyikükhöz úton az iskola felé.

A termetes rendőrfőnök testtartást váltott.

– Mikor beszéltél utoljára a nagymamáddal?

– A nagymamámmal?

Whaley bólintott.

– Geraldine Rote-tal.

Azt hittem, mindent tudok Spivey-ról, de ezt a nevet akkor hallottam először.

– Kivel?

– Geraldine Rote-tal – ismételte meg. – Anyukád anyukájával.

Értetlenség ült ki Spivey arcára. Aztán leesett neki.

– Fú, jesszus, nyolcéves lehettem, amikor utoljára átjött hozzánk. Hálaadásra. Úgy egy óráig maradt, és tök kínos volt az egész. Síri csendben ültek. Szerintem kaját is hozott, mert anyám nem főz túl jól, és még mindig emlékszem arra a pulykára. – Felnézett a rendőrfőnökre. – Ez a neve? Geraldine?

Whaley végiggondolta az elhangzottakat, és láthatóan alaposan megfontolta a szavait.

– Felismernéd?

Spivey úgy nézett rám, mintha én tudnám a választ. Vállat vontam.

– Nem tudom – felelte a rendőrfőnöknek. – Lehet. Régen történt.

Wilson igazgató, aki csendben végighallgatta az egészet, úgy döntött, ideje közbeavatkozni.

– Mi folyik itt, rendőrfőnök?

Whaley sóhajtott.

– Meghalt egy nő a Henry’s Marketben. Ebédidő vége tájékán érkezett, rendelt egy kávét és egy bagelt, aztán meghalt az asztalnál. A halottkém szerint vérrög okozta. Csak a boncolás után tudunk biztosat mondani. Bármi okozta is, hirtelen történt. Az egyik pillanatban még kifelé bámult az ablakon, a következőben halott volt. Nem találtak nála tárcát, sem igazolványt. Ralph Peck ott volt a haláleset idején, és úgy gondolja, Geraldine lehet, de nem biztos benne. Rég látta. De azért hajlik afelé, hogy Geraldine az.

Elővette a telefonját a farzsebéből, és nyomkodni kezdte.

– Felismered, ha mutatok róla egy fényképet?

Wilson igazgató ledermedt, az ajka megfeszült.

– David kiskorú, rendőrfőnök. Jobb lenne megvárni, amíg előkerül az anyja.

Whaley rendőrfőnök Spivey-ra szegezte a tekintetét.

– Megértem, ha nem szeretnéd, fiam.

Spivey idegesen bólintott.

– Jövő hónapban leszek tizennyolc. Nem gond, mutassa meg.

Úgy tűnt, Wilson igazgató megint ellenkezni akar, de nem szólalt meg.

A rendőrfőnök felemelte a telefonját, és kettőnk közé tartotta.

Közelebb hajoltam, hogy jobban lássam.

Az asszony szeme vékony réssé szűkült az ezüst drótkeretes szemüvege mögött. Ősz haja hosszú volt egy idős nőhöz képest, lófarokba kötve hordta. És gyapjúpulóvert viselt. Két dolog jutott eszembe, amikor ránéztem. Az első, hogy egy igazi halottat látok. A második valószínűleg hasonló volt ahhoz, amire Spivey is gondolt – az anyját megviselték a gyógyszerek, a durvaság, ahogy a szervezetével bánt, és idő előtt megöregedett. Sokkal idősebbnek tűnt harminchét évesnél. A rendőrfőnök telefonján látható asszony valószínűleg nagyban eltérő életet élt, mert fiatalabbnak tűnt a vélhető tényleges koránál. Ha barnára cseréljük az ősz haját, és leszámítjuk a ráncokat a szeme és a szája körül, akár testvérek is lehettek volna Spivey anyjával. Biztos voltam benne, hogy ő Spivey nagymamája, és abból ítélve, hogy tátva maradt a szája, Spivey sem kételkedett benne.

Whaley rendőrfőnök is látta rajta. Ügyetlenül zsebre vágta a telefonját, és hozzám fordult.

– Megtennéd, hogy hazaviszed, és felhívtok, ha az anyja hazaért?

Épp válaszoltam volna, amikor megcsördült a telefonom.

Apám.

Feltartottam a mutatóujjam, és felvettem a telefont.

– Szia, apa…

– Azonnal gyere az irodámba! Add át a telefont a tanárodnak, ha nem akar korábban elengedni. Most azonnal.

– Itt van Whaley rendőrfőnök, és megkért, hogy…

– Most azonnal. Fontos ügy.

Mire válaszolhattam volna, letette. És mindenki engem nézett.

3

Apám ingatlanirodája a Leland Building negyedik emeletén működött Portsmouth belvárosában a Bow Streeten, és a Piscataqua folyóra nézett. Leparkoltam a garázsban, és felmentem a lifttel. Amikor az ajtó kinyílt az előcsarnokban, Ms. Atkinson felnézett az asztalánál, és elmosolyodott.

– Szia, Billy!

Ms. Atkinson a negyvenes évei elején járó, sovány nő volt, fehér blúzt viselt szürke nadrágkosztümmel, és amióta az eszemet tudom, apámnak dolgozott. Eleinte egy kéthelyiséges lyukban a South Streeten, aztán egy tágasabb irodában a Citizen’s Bankkal szemben. Három éve költöztek a Lelandbe, miután apám többet kezdett üzletelni kereskedelmi ingatlanokkal.

– Apám idehívott.

– Mondta. – A fejével a nyitott ajtó felé biccentett a háta mögött. – Menj be. Már vár.

Apámat a nagy ablaknál találtam az irodája hátuljában, a folyót nézte, a füléhez tartva a telefonját. Becsuktam az ajtót, és a lehető legcsendesebben leültem az egyik bőrfotelbe a nagy mahagóniasztalával szemben.

– …beszélnem kell a műszaki ellenőrrel? Ha az alapozás megfelel a szabályoknak, akkor nem értem, hogyan növelheti a terhelhetőségi követelményeket. Az építési szabályzat nem dísznek van. Én eddig úgy tudtam, hogy azt kell követnünk, nem Chuck agyszüleményeit. Ha bele kell rángatnunk Stew-t, és be kell nyújtanunk egy kérvényt a területrendezési bizottsághoz, azzal veszítünk pár hetet. Tisztában vagy vele, ezen mennyit bukunk? Embereket kell elküldenünk. Mérget vehetsz rá.

Az ablaküveg tükröződésében látom, hogy mosolyog. Egyszer azt mondta nekem, hogy az ember mindig mosolyogjon, ha telefonál. Nem számít, hogy az illető a vonal másik végén nem látja, mindig mosolyogj, és érezni fogják a hangodon. Egyértelműen baromság volt, mert apám jelenleg dühösnek hangzott.

– Próbálj meg beszélni a fejével. Kedvel téged. Huszonnégy óráig még jó fejek lehetünk. Ennyi kell. Ha holnapig nem oldod meg, elő kell vennünk a B tervet. Sorban állnak a kivitelezők, és munkára készek. Nagyjából három nap mozgásterünk maradt, mielőtt az ütemezés összedől, akár egy sor dominó. Nem tudom, te hogy vagy vele, de én nem szeretném eltakarítani azt a káoszt. Ennyi erővel el is égethetnénk a pénzünket. Hívj vissza, ha beszéltél vele.

A keze, amelyben a telefont fogta, ellazult. Egy pillanatig még kirévedt az ablakon, majd megfordult, és visszarakta a kagylót a helyére. Nagy levegőt vett, és leült a székébe velem szemben. A mosoly továbbra sem hervadt le az arcáról.

– És én még azt hittem, nyugodt napunk lesz. Hogy vagy?

El akartam mesélni neki, hogy Spivey alig látott nagymamája meghalt, de ekkor leesett, hogy már tud róla. Fogalmam sincs, honnan, de már hallotta a hírt. Még szép. A következő szavaival vissza is igazolta a sejtésemet.

– Hogy van Spivey?

– N-nem tudom. Épp akkor tudta meg, amikor hívtál. Whaley hazavitte. Honnan…?

Legyintett egyet.

– Mindig nyitva tartom a fülem. Te is tudod. Mi van a szüleivel? Az anyjával?

Apám New Castle-ben nőtt fel, és egy iskolába járt Spivey anyjával. A pletykák szerint összejöttek másodikban, de apám sosem hozta szóba. Azt is hallottam, hogy Spivey apját hibáztatta a nő gyógyszerfüggősége miatt (negyedikben ismerték meg egymást), de erről sem beszélt soha. Tudok róla, hogy Spivey anyja érettségi után lemondott egy teljes ösztöndíjról a New Hampshire-i Egyetemre, és gyanítom, hogy apám ezt is Spivey öregének kontójára írta. Nem csak ő tartotta nyitva a fülét. Kihúzta az asztalfiókot, kivette az egyik névjegykártyáját, és átcsúsztatta nekem az asztalon.

Lenéztem a kártyára.

– Tudom, hogy érhetlek el, apa.

– Nem neked szántam, hanem Spivey-nak.

– Spivey-nak? Miért?

Nem válaszolt, csak mosolyogva rám nézett.

Nem próbáltam felvenni a névjegykártyát.

– Mit hallottál?

Apám hátradőlt a székében.

– Tudom, hogy Pamela és a férje nincs olyan helyzetben, hogy megoldják az előttük álló helyzetet. Hallottál róla, hogy egy második jelzálogot jegyeztek be a házukra, amikor Spivey beteg lett? Hónapról hónapra élnek. Szomorú, de ez a helyzet. Az a kis pénz, amit Keith keres a halászhajókon, alig fedezi az adójukat, az orvosi számlákat és a közműveket, a maradékot meg elissza. A második jelzálog be fogja tenni nekik a kaput. Jelenleg a banknak nagyobb tulajdonrésze van a házukban, mint őnekik. Ha beüt a tél, és felmennek az olajárak… miközben nincs bevételük… csúnyán meg fognak szorulni, és mentőkötelet keresnek majd.

Ó, már megint itt tartunk. Apám egyszer már rárepült az ingatlanjukra pár évvel ezelőtt, de Spivey apja elhajtotta. Nem volt hajlandó eladni. Pár éve New Castle még nem volt több egy halászfalunál néhány kis farmmal. A gazdagok Portsmouthban és a környező városokban éltek, nem a szigeten. Ez akkor változott meg, amikor elszálltak az adók Kaliforniában, és az ottaniak más államokban kezdtek vízparti lakásokat keresni. Mivel itt nincs jövedelemadó, New Hampshire lett a legnépszerűbb célpont. A vevők falkában csaptak le a kis szigetünkre. Az árak az egekbe szöktek. Az a ház a Murdockon generációk óta Spivey családjáé volt, és az apja minden adandó alkalommal kölcsönökkel terhelte; először azért, hogy vegyen egy saját motorcsónakot (amelyik azóta nem hagyta el a kikötőt, hogy kétezer-háromban bekrepált a motorja), aztán hogy segítsen fenntartani Milligan hetvenkét lábas hajóját. Nem kölcsönnel, aminek fedezete van, esetleg egy kis kamat is jár vele, hanem szóbeli megállapodás szerint – vagyis Harry Milligan sosem fogja visszafizetni. Még egy kis pénz a számlákra, közművekre és ki tudja, még mire… a családom ilyesmikről beszélgetett a vacsoraasztalnál.

Spivey családja karba tett kézzel hátradőlhetett volna, és felmarkolhatta volna a pénzt. Ehelyett Keith Spivey minden fillért kisajtolt az ingatlanból, Pamela pedig hagyta. Bár apámnak semmi köze nem volt hozzá, valószínűleg jobban átlátta a Spivey család pénzügyeit, mint ők maguk. Közbelép, kifizeti a bankot, csúsztat egy kis alamizsnát Spivey-ék zsebébe, aztán gyorsan felhúz a telken egy méretes családi házat, és még melegében eladja. Spivey-ék nem sokat keresnek rajta, talán kihúzzák belőle még egy évig, apám viszont szép haszonra tesz szert. Csak ez érdekelte. Tudtam, miből fizeti a számláinkat, de ettől még nem kellett tapsikolnom hozzá.

– Miért nem hívod fel őket? – kérdeztem. – Nem akarok belekeveredni.

Átnyúlt az asztalon, és közelebb csúsztatta a kártyát.

– Csak segíteni szeretnék.

Egy pillanatig a kártyára meredtem, aztán elvettem, és zsebre vágtam. Eszem ágában sem volt odaadni senkinek, de tudtam, ha nem fogadom el, ez a beszélgetés addig fog húzódni, amíg bele nem egyezek.

Át akartam menni Spivey-ékhoz.

– Jól van, fiam.

Felálltam.

– Most már mehetek?

– Üdvözlöm Davidet. Meg Pamelát és Keitht is.

Mindez nem számított. Mire odaértem, Spivey-ék háza üres volt, az apja teherautója eltűnt. Három napig nem láttam Spivey-t, és amikor végül újra megjelent, rosszabbul nem is időzíthetett volna.

2010. 06. 25. – PÉNTEK

1

Zsúfolt irodájában az asztala mögött ülve, a New Castle-i kapitányságon Whaley rendőrfőnök elvette a nagy méretű mappát Sandy Lomaxtól, és a súlyát latolgatta. Meglehetősen könnyű volt.

– Mást nem találtál?

Sandy vállat vont.

– Geraldine Rote gyerekkora óta nem hagyta el azt a sziklát. Körbekérdeztem, és a legtöbben a szigeten a nevét sem tudják. Csak pár öreg, de ők sem szívesen beszélnek róla. Leginkább úgy sejtem, hogy amolyan remeteként élt, magányosan. A nyilvántartásban sem találtam róla semmit, csak pár említést évekkel korábbról. – Sandy biccentett, és félresöpört egy rakoncátlan hajtincset az arcából, majd a füle mögé igazította. – Kellek még ma este?

Whaley lerakta a borítékot az asztalra.

– Randid lesz?

– Mirelit kaja, az American Idol döntője, és átjön a szomszédom, hogy befessem az őszülő haját. Életem legnagyobb estéje.

Whaley az iroda előtti folyosó falán lógó órára pillantott, de nem tudta leolvasni.

– Fél nyolc – mondta Sandy. – Legjobb lesz, ha mihamarabb hazamész, különben Mary veled is mirelit kaját fog etetni.

Whaley feleségének arca egy bekeretezett fényképről nézett fel rá, amelyet az asztal sarkán tartott. Szinte látta maga előtt, ahogy türelmetlenül topog, és közli, hogy Sandy Lomaxnek igaza lehet. Maryé mellett a fivéréről készült bekeretezett kép állt. Ezen is olyan lüke arcot vágott, mint mindig. Gyerekkorában halt meg, cisztás fibrózis vitte el. Egy nap sem telt el úgy, hogy Whaley ne gondolt volna rá.

– Pár perc, és megyek – közölte Whaley inkább a fényképekkel, mintsem Sandyvel, majd a jobb oldalával fölfelé fordította a mappát, és kinyitotta. – Csak ezt még átfutom.

– Aha – kuncogott gúnyosan Sandy. – Viszlát holnap, főnök.

Whaley megvárta, amíg a kis előcsarnokba vezető ajtó a folyosó végén egy kattanással becsukódik Sandy mögött, majd lenézett a mappára.

Házassági anyakönyvi kivonat: Geraldine Louise Walton feleségül ment Lester Herbert Rote-hoz, aláíró Bloomfield bíró, tanú Lucinda Marchant. Lucinda már akkor a városházán dolgozott, amikor még aszfaltozatlan utak futottak a városban. Húsz éve halt meg egy exeteri öregek otthonában. Whaley nem ismerte, de a neve sok iratban felbukkant. Polgári esküvő. Akkoriban nem volt szokatlan. Lapozott, és megnézte a következő iratot.

Bejelentés eltűnt személyről, amelyet Geraldine Rote adott be a lányát, Pamela Rote-ot illetően húsz évvel ezelőtt. A lánya neve ma már Pamela Spivey. Whaley megnézte Pam születési dátumát, majd kiszámolta: akkoriban tizenhét éves volt. Geraldine éjjel 1:34-kor felhívta a New Castle-i kapitányságot, és jelentette az eltűnését. A lap aljára firkantott jegyzetben az állt:

Keith Spivey-val találták a híd közelében az 1B közúton. Tömött táskákkal. Elszökhetett otthonról? GR felvette a benzinkútnál 3:27-kor. Ügy lezárva.

Ez nem volt eget rengető hír. Ha jó, ha rossz, Pamela végül hozzáment a pasihoz.

Rossz, súgta az elméje. És később csak rosszabb lett.

Ez nem vitás.

A harmadik és egyben utolsó lappal kezdődhetett minden. Egy távolságtartási végzés másolata volt, amelyet Geraldine kérvényezett a saját lánya és mások ellen, egy Rockingham megyei bíró írta alá, három évvel az eltűnt személy bejelentése után. Megtiltotta Pam Spivey-nak, hogy százötven méteren belül megközelítse a saját anyját, legfőképp a családja otthonát. A végzés felsorolta továbbá Keith Spivey-t, Ted Haslert és egy Laura Dubin nevű valakit.

Whaley tudott róla, hogy Pam és Keith rögtön a középiskola után összeházasodott, és először azt hitte, erről szólt a dolog – Geraldine nem örült neki, hogy a lánya ilyen férjet választott, viszont a dátumok nem stimmeltek. Pam húszéves volt, amikor az anyja beadta a távolságtartási végzést, ekkor már két éve házas. Whaley megint fejben számolt, és ekkor összeállt: Geraldine nem a lánya házassága után adta be a kérvényt, hanem miután megszületett az unokája.

Whaley ezen elgondolkodott egy pillanatra, próbált rájönni, miért nem akarhatta látni valaki a saját unokáját, de fáradt agya nem jutott semmire. Semmi olyasmire, ami megmagyarázta volna, hogy Ted Hasler és a másik nő miért szerepelt a felsorolásban.

A tekintete az ügyvéd nevére tévedt, aki elkészítette a végzést. Megütögette a tolla hegyével, majd bekarikázta: Lockwood Marston, ügyvéd. Három nap alatt másodjára találkozott ezzel a névvel. Először a Henry’snél, Geraldine halála kapcsán.

2

Kira a kezét használta. Nem tudom, pontosan hol tanulhatta (azzal nyugtattam magam, hogy valószínűleg egy vezérszurkolói táborban – lányok egy sötét faházban, falatnyi ruhában tippeket, trükköket és élményeket osztanak meg egymással. Ugyanazon a helyen, ahol a csókolózást gyakorolták, és úgy általában megismerkedtek a női szexualitással a párnacsaták és a hosszú közös zuhanyzások során). Valószínűleg az előző barátja kérte rá, mert látta egy pornóban. Akárhogy is, mocskosul jól csinálta, és egy kicsit mélyebbre süppedtem a kocsim hátsó ülésében.

Nagyjából egy órája lement a nap, félhold világított az égen. Az Ocean Street végén parkoltunk a mentősávban, közvetlenül a PARKOLNI TILOS! táblánál. A meredek sziklafal felett, a tengerpartra vezető ösvény mellett. Ez volt a bejáratott helyünk. Az elmúlt húsz percet azzal töltöttem, hogy taktikusan bejutottam Kira blúza és melltartója alá, miközben ő a kezével dolgozott. Csókolózás közben a szíve majdnem olyan erősen kalapált, mint az enyém. Annyira felhevültünk, hogy bepárásodtak az ablakok. Jó estének ígérkezett.

Kira végigcsókolta a nyakam, és a fülembe súgta:

– Van kedved úszni egyet?

A tenyerembe fogtam a mellét, és kitapintottam a mellbimbóját.

– Jó itt nekem.

Gyengéden megszorított odalent, és megpuszilta a fülcimpámat.

– Szeretnék bemenni a vízbe.

– Úgyis hideg. – A csathoz nyúltam a farmerján, kigomboltam, és becsúsztattam a kezem. Csipkeakármit viselt. Alaposabban ki kellett vizsgálnom.

– Nincs a parton senki – zihálta, és ahhoz a kis helyhez hajolt a fülem mögött, egyre gyorsabban mozgatva a kezét. – Miénk az egész strand. Csinálhatjuk a sziklákon. Tengeri levegő. Körülöttünk a hullámok…

Ez nem volt szép tőle. Tudta, mennyire szeretem a sziklákat.

Mielőtt válaszolhattam volna, Kira kinyitotta a kocsi ajtaját, és már ki is szállt. Gyorsan hátranézett mögöttünk az üres útra, pajkosan elmosolyodott, aztán levette a blúzát, és ledobta a földre, miközben hátrált a partra vezető ösvény felé. Most a farmerét vette le, és épp annyi időre megállt a holdfényben, hogy lényegében kiessek a kocsiból, és elinduljak utána, majd nevetve eltűnt lefelé a domboldalon, haját összeborzolta a szél.

Elárulok valamit: bármilyen gyönyörű volt is, szerintem a nevetésével fogott meg. A hangja olyan volt, akár egy meleg takaró, amellyel legszívesebben beburkoltam volna magam. Meg a humorérzékével. Meghallgatott, amikor ki kellett adnom magamból valamit, és mintha mindig pontosan tudta volna, mit mondjon, hogy jobban érezzem magam. A többi lánnyal, akivel randiztam, fárasztó feladatnak éreztem a közös időtöltéseket. Erőfeszítést igényelt. Kirával erőlködés nélkül ment. Csak az fájt, ha külön kellett időt töltenünk.

Megtaláltam a homokban a melltartóját és a bugyiját, és mire megint észrevettem, derékig a vízben volt, karját a mellkasa előtt összefonva.

– Jaj, de hideg!

Ekkor már nem igazán zavart. Jégen is puszta kézzel keresztülástam volna magam, hogy elérjek hozzá. Ügyetlen ugrándozással levettem a ruhámat, elértem a víz szélét, és lefröcsköltem Kirát.

– Szemétláda! – Kira hátrált pár métert, a víz már a válláig ért, ellökte magát a homokos fenéktől, egy pillanatra felemelkedett, majd jókora csobbanással a hátán landolt. Sebesen csapkodott a lábával, jéghideg vizet fröcskölt rám, majd teljesen eltűnt a felszín alatt.

Az úszás a New Hampshire-i óceánban leginkább küzdelemként írható le a túlélésért. A víz a legmelegebb időszakban érte el a tizenöt-tizennyolc fokot. Ha az ember nem mozgott, elnehezült a légzése, és a végtagjai úgy elzsibbadtak, hogy csak lehúzták. A tenger lényegében lassan megölte az embert. Annál több eszem volt, hogy mozdulatlan maradjak – elindultam hát arra, amerre Kira eltűnt, mozgásra bírtam a lábamat, és a felszín alá buktam, akár egy kődarab. Olyan ez, mint letépni egy sebtapaszt – hagyni, hogy a hideg víz elborítson –, a világ elcsendesedett, a hangok eltompultak. Egy pillanattal később a felszínre buktam, épp időben, hogy az arcomba kapjak egy adag tajtékos hullámot. Beszívtam a tengervizet, köhögtem és pislogtam, Kirát keresve a felszínen. Nem találtam, de ez nem ijesztett meg. Több körzeti bajnokságon vezette az úszóválogatottat, előtte pedig az ifiválogatottban úszott. Kétszáz méteren ő tartotta a megyei rekordot.

Nem tudom, hogyan került mögém, de éreztem, hogy melegen a hátamhoz simul, majd a vállamra teszi a kezét. Amikor megfordultam, a számra tapasztotta a száját, átkarolt a lábával, és szorosan magához húzott. A kedvenc sziklánk felé tántorogtunk, az egyik simára kopott nagy kőtömbhöz, amelynek a felülete feketén csillogott. Kiemeltem Kirát a vízből, felültettem a sziklára, és önkéntelenül megbámultam. Lehet, hogy ő volt a legszebb teremtmény, amelyik valaha ezen a bolygón járt; testének minden domborulata hihetetlenül formás volt. Libabőrös lett, ahogy a víz lecsorgott a vállán, csöpögött a hajából. Cirógattam minden porcikáját, miközben kávébarna szemével a szemembe nézett. A lába közé csúsztattam a kezem, és közelebb hajoltam.

Kira levegőért kapott.

– Tudom – suttogtam a nyakához bújva.

– Sss. – A teste megfeszült. – Nem erre gondoltam. Van itt valaki.

Eleinte nem mozdultam, reménykedve, hogy rosszul hallottam.

– Az ösvényen a kocsidnál.

A nyakamat nyújtogattam, de nem láttam senkit.

– Biztos vagy benne?

– Láttam, hogy valaki lejött az úton.

A hold eltűnt a felhők mögött, és azt a keveset is, amit a partról láttam, sűrű árnyékok borították. A sötétség olajként mozgott a magas tengerifű és a fák között; még a homok is feketének tűnt.

– Ne mozdulj! – mondtam Kirának. – Talán továbbáll.

– Rohadt hideg van.

Igaza volt. Abban a pillanatban, hogy nem mozogtunk tovább, a jeges óceán emlékeztetett rá, mennyire hideg a víz. Minden újabb hullám mintha pár fokkal hidegebb lett volna, miközben hömpölygött mögöttem, és a hátamnak csapódott. Igyekeztem Kirát védeni, de nem sokáig bírtam volna tovább, ha nem megyünk ki a vízből.

– Ott van! – suttogta a fülembe. – A sziklafalon, a csatornacső végénél.

A cső elhanyagolt ősrégi fémhenger volt, amelyet részben betemetett a homok. Végighúzódott a tengerparton, eltűnt a dűnék között a közparkban, és megakadályozta, hogy az árteret elöntse a víz. Borzalmasan rozsdás volt, víz bugyogott a lyukakból, és kis folyókat alkotott a homokban. Megkerestem a cső végét, és követtem visszafelé a tengerparton. Eleinte semmit sem láttam, aztán észrevettem, miről beszélt Kira. Magas, sötét árnyék rejtőzött mozdulatlanul a fenti sötétebb árnyak között.

– Csinálj valamit! – suttogta Kira.

– Például?

A ruháink a parton voltak, még egy törölközőt sem hoztunk a csomagtartóból.

– Ki kell mennünk a vízből – közölte Kira.

Ebben is igaza volt. Mindketten vacogtunk, és én már nem éreztem a lábam. Minden pillanatnyi hév eltűnt – baj lett volna belőle, ha tovább maradunk a vízben.

– Megyek – mondtam vacogó fogakkal. – Elhajtom, bárki legyen is az, aztán kijöhetsz.

Kira bólintott.

– Siess!

A testemnek nem akaródzott mozogni, és amikor rávettem, az izmaim üvöltöttek. Miközben megkerültem a sziklákat, Kira kiemelte a lábát a vízből, felhúzta a mellkasáig, és összekucorodott. Hiába voltam meztelen, nem igazán érdekelt, ki és mimet látja meg, miközben előcaplatok a hullámok közül; túlságosan fáztam, hogy emiatt aggódjak. Egyik szememet az árnyékon tartva nyílegyenesen az alsómhoz és a farmeremhez mentem, magamra kaptam őket, és felcammogtam a homokban.

Bárki volt is az, eleinte meg sem mozdult. Csak akkor esett le, ki áll odafent, amikor a közelébe értem.

Spivey.

A gitárja a homokban hevert, a lábának támasztva. A zsebében tartotta a kezét, az arcáról pedig egyszerre sütött a szégyenkezés és az aggodalom.

– Ugye tudod, hogy cápák élnek a vízben?

Legszívesebben behúztam volna neki egyet. Rávetettem volna magam, hogy eszméletlenre verjem. De inkább azt feleltem:

– Fordulj el.

Spivey engedelmeskedett. Megfordult, és a sziklaszirt felé nézett. Amíg háttal volt, elkiáltottam magam.

– Kira, most már oké!

– Láttam őket a mólóról – folytatta Spivey. – Kék cápa, homokpadi cápa, tigriscápa. Itt még nagy fehér cápák is élnek.

– Szerencséd, hogy nem rúgom szét a segged – motyogtam, miközben felkaptam az ingem a homokból, és felvettem.

Spivey félénken lenézett a gitárjára.

– Bocs, haver, azért jöttem, hogy kiszellőztessem a fejem. Nem tudtam, hogy itt leszel.

A hátunk mögött Kira fröcskölve kijött a vízből.

– Haver, ettől kész vagyok.

Ezúttal tényleg behúztam neki egyet. Ököllel keményen vállon vágtam.

– A csajomról beszélsz, köcsög!

– Aú! – Spivey oldalra tántorodott, és megdörgölte a vállát. – Nem Kirától. Nagyanyámtól!

Majdnem megint megütöttem.

– Az még rosszabb.

– Most már megfordulhatok? – sóhajtott.

Hátranéztem a vállam felett. Kira nagyjából felöltözött. Visszavette a farmerét és a melltartóját, és épp a tengerifű felé nyúlt az ösvény mentén a blúzáért.

– Ja, fordulj. De vigyázz, hova nézel.

Amikor megfordult, így is lopott pillantást vetett Kirára. Őszintén szólva nem hibáztatom érte; én is ezt tettem volna. Kirát láthatóan nem érdekelte, mert bármennyire fázott, egy szál melltartóban és farmerben odabaktatott Spivey-hoz, és combon rúgta, mielőtt felvette a blúzát.

– Seggfej.

– Oké, mi lenne, ha befejeznétek a püfölésemet?

Kira bebújt a karom alá, és szúrós pillantást vetett rá.

– Ezért nincs barátnőd.

– Lehet, hogy barátnőm nincs, viszont lett egy szigetem.

Közelebb húztam magamhoz Kirát, mindketten a másiktól csentünk meleget.

– Miről beszélsz?

Spivey megint elvigyorodott. Mint a macska, amelyik épp egészben lenyelt egy egeret.

– A Wood-sziget a nagyanyámé volt, és rám hagyta a végrendeletében.

Kira megfordult, és elnézett a víz felé, a kis szigetre a két világítótorony között nagyjából negyed mérföldre a parttól.

– A Wood-szigetet?

Spivey bólintott.

Innen sem sokat lehetett látni. Állt a szigeten egy ház, egy-két melléképület, de túl sötét volt. Haloványan emlékeztem rá, hogy néha kivilágítják, de gyanítottam, hogy a lámpák időzítőre vannak kötve.

– Azt hittem, a sziget a parti őrségé.

Spivey vállat vont.

– Dédapám megvette egy dollárért a parti őrségtől az ötvenes években. – Minden egyes szóval gyorsabban hadart, mintha eddig magában tartotta volna mindezt, és nem tudtam volna megakadályozni, hogy kiszakadjon belőle, ha egyszer belekezdett. – Kezdett lerohadni, és halászathoz sem volt jó: a nagyobb hajók nem tudtak a közelébe menni a sziklák miatt, úgyhogy senkinek sem kellett. Dédapám megvette, kipofozta, és a nagyanyám örökölte, amikor a szülei meghaltak. Ő meg rám hagyta. Nem is tudtam, hogy a szigeten él. Apámék egy szóval sem említették. Sosem beszéltek nagyanyámról. Mr. Marston említette…

Felemeltem a kezem, és a szavába vágtam.

– Hé, lassíts. Ki az a Mr. Marston?

– Nagyanyám ügyvédje – felelte Spivey. – Nála voltam, Bostonban. Amikor Whaley rendőrfőnök a múltkor hazavitt, a szüleim már pakoltak. Marston felhívta őket Geraldine halálhírével. Megadta nekik a címét, és közölte velünk, hogy azt az utasítást kapta, olvassa fel nekünk a végrendeletet, amint megérkeztünk. Szerintem a szüleim azt hitték, nagyanyám mindent rájuk hagyott, úgyhogy siettek, hogy Bostonba érjenek… haver, hogy kibuktak!

– Geraldine? – kérdezte Kira halkan.

– Geraldine Rote – felelte Spivey. – Ez a neve. Anyámnak eldurrant az agya, ha mamának hívtam, úgyhogy maradt Geraldine.

Még mindig a vizet néztem, próbáltam felérni ésszel ezt az egészet.

– Kaptál nagyanyádtól egy szigetet?

Spivey még szélesebben vigyorgott.

– Egy szigetet. Egy házat. Mindennel együtt. És egy zsíros bankszámlát valamiféle vagyonkezelőnél, hogy mindent karbantartsak. Komoly nyik-nyok, haver.

Ötéves korunk körül volt egy Tiki-taki, jöhet a buli című könyvem. Valamiért Spivey nem tudta kimondani, hogy tiki-taki, ezért nyik-nyok lett belőle. Azóta is mindig ezzel poénkodtunk – a szófordulatot olyan sokszor szőttük bele a beszélgetéseinkbe az évek során, hogy már gondolkodás nélkül kicsúszott a szánkon.

Spivey-nak lett egy szigete.

Összenéztünk Kirával.

New Castle-ben milliókért keltek el a házak, amelyekből legalább egy kicsit rá lehetett látni a tengerre. Csak elképzelni tudtam, mennyit érhetett az a hely. Még ha a ház össze is akart dőlni – ami nagyon valószínű volt –, maga a földterület… egy saját sziget… Eszembe jutott az apámtól kapott névjegykártya. Az öltözőszekrényemen hagytam a szobámban. Apám tudott róla. Az öregasszony még ki sem hűlt, de ő már nemcsak a haláláról tudott, hanem arról is, hogy mi áll a végrendeletében. Ha már itt tartunk, Marstonnak ki szólt, hogy meghalt? Whaley rendőrfőnök csak akkor tudta meg, ki a halott öregasszony, amikor Spivey azonosította az iskolában, aztán egyenesen hazavitte Spivey-t. Marston még ezelőtt hívta fel a szüleit – őt tehát ki értesítette? Várjunk, ez nem egészen áll össze. Ralph Peck azt mondta a rendőrfőnöknek, hogy szerinte Geraldine Rote lehet, de nem biztos benne. Ralph Peck ismerte apámat? Lehet. De honnan ismerhette az ügyvédet?

– Elmehetünk a szigetre? – derült fel Kira. – Végül is, ha a tiéd, odamehetünk, nem?

Spivey az ujjaival dobolt a gitár húrjain. A mai napig nem tudom, hogy milyen hangokat játszott, de még így is emlékszem rájuk. Az a három hang valaminek a kezdetét jelentette. Ránk nézett, láthatóan pörögtek a gondolatai.

– Kell egy csónak.

Kira megszorította a karomat.

– Mattynek van csónakja.

Nyik-nyok.

3

Elviseltem Matty Fernandezt, de sosem tekintettem a barátomnak. Beképzelt, önző gyökér volt, aki hamarabb eladta volna az anyját egy langyos sörért és fél szelet Snickersért, mint hogy bárkinek szívességet tegyen, de mint korábban említettem, egy ilyen kis településen az ember nem válogathatott – és Mattynek volt csónakja.

A szülei üzemeltettek egy kisebb rákászflottát, amelyet a Déli 1B autópálya közelében lévő kikötőben tartottak, nem messze a Sagamore Creek torkolatától. A Harbor View utcában laktak. Már tíz óra körül járt, amikor odaértünk. Matty hétvégente az apjának dolgozott, ami azt jelentette, hogy korán kell kelnie; biztosak voltunk benne, hogy otthon találjuk.

Kira írt neki, miközben vezettem. Matty azt válaszolta, találkozzunk a kocsibeállójuk végén, hogy ne ébresszük fel a szüleit.

Spivey a hátsó ülésen utazott, és nem igazán szólalt meg. Akárhányszor ránéztem a visszapillantó tükörben, kifelé meredt az ablakon, a gondolataiba mélyedve. Csak elképzelni tudom, mi járhatott a fejében. Egy hete még azt sem tudta, miből fogja fizetni a főiskolát. Ha egyáltalán mehet főiskolára. Most mindez megváltozott.

Bár velünk nőtt fel a szigeten, mindig kicsit kívülállónak számított. Persze kis korunkban együtt játszottunk a parkban, és sok születésnapra meghívták az évek során, de ahogy idősebb lettem, rájöttem, hogy a szüleink próbálták összeboronálni velünk. A családja történetéből afféle tanmese lett, amely részletekben jutott el hozzánk, ahogy idősebbek lettünk. Amikor Spivey anyja majdnem meghalt gyógyszer-túladagolásban, apám leült velem az ágy szélére, és közölte, hogy mindenkinek három döntésre van attól, hogy elérje mindazt, amire vágyik az élettől. Azt is elmagyarázta, hogy mind három döntésre vagyunk a teljes kudarctól. Lehet, hogy a körülmények akadályokat gördítenek elénk, de a megoldásokat megtaláljuk önmagunkban, ha időt szánunk rá, hogy magunkba nézzünk.

Itt a lényeg: apám úgy érezte, hogy ezt el kell nekem magyaráznia. Egészen biztos vagyok benne, hogy Spivey már tisztában volt vele. A családi élete egyáltalán nem volt titok, de sosem hagyta, hogy ez visszahúzza, mint ahogy a leukémiának sem. Sőt, a problémák csak arra késztették, hogy még keményebben hajtson. Aznap éjjel, amikor az anyja majdnem meghalt, falat emelt maga köré. Olyan energia járta át, amilyet még sosem láttam. Kihasználta a fájdalmat, és erőt merített belőle. Akárhányszor az apja részegen ment haza vagy bevallotta valamelyik pénzügyi baklövését, a fal Spivey körül masszívabb lett, és ez az energia fokozódott. Amikor rászálltak az olyan seggfejek, mint Rory Moir, ugyanez történt. Spivey még a leukémiát is lenyomta.

Szóval tudtam, hogyan reagál a nehézségekre, de egyetlen alkalom sem jut eszembe, amikor valakitől valami jót kapott. Váratlan szerencse? Elképzelni sem tudtam, hogy egy ilyen helyzetet miként kezelne, és ez egy kicsit megijesztett.

Az út szélén találkoztunk Mattyvel, aki egy égő cigarettát tartott az ujjai között. Kabátot vett a pizsamájára. Miközben megálltam a kocsival, ő eltaposta a cigit, és intett Kirának, hogy tekerje le az ablakot. Odaszaladt, bedugta a fejét a kocsiba, végigmért engem és Kirát, aztán Spivey-ra vigyorgott.

– Te mázlista szarházi.

– El tudsz vinni minket a szigetre?

– Mit kapok érte?

Matty megint Kirára nézett. Csak egy pillanatra, de akkor is. Elsőben randiztak párszor, jóval azelőtt, hogy mi összejöttünk. Tudtam, hogy már vége, de ez nem enyhített a belém hasító féltékenységen, amikor Matty így nézett rá.

– Az örök hálánkat – felelte Kira szenvtelenül.

– Az kevés. Ha kiviszlek titeket, hozz össze Alesiával.

– A szurkolócsapatból?

Matty bólintott.

– Szerintem nem a fiúkat szereti.

– Még jobb. Hozhatja egy barátnőjét.

Kira a szemét forgatta.

– Meglátom, mit tehetek.

Matty Spivey-ra nézett.

– Figyu, Nyomi Nyomozó, ha az öreglány a Henry’snél halt meg, akkor lennie kell valahol egy csónakjának. Holtbiztos, hogy nem úszva közlekedett.

Ez nem jutott eszembe, de Mattynek igaza volt.

Spivey vállat vont.

– Az ügyvédje szerint volt egy Annabelle nevű huszonkét láb hosszú egyszemélyes csónakja, de nem tudta megmondani, hol kötött ki, amikor a városba jött.

– Körbekérdezek – vonta össze a szemét Matty. – Meglesz az a csónak. Az elhagyott szkiffek feltűnnek az embereknek. Ha senkinek sem hiányzik, lehet, hogy eladom fémhulladéknak.

Spivey nem kapta be a horgot. Elszánta rá magát, hogy eléri, amit akar.

– Elviszel minket?

– Most? – erősködött Kira.

Erre Matty megint úgy nézett rá, aztán megrázta a fejét.

– Holnap. A Wood-szigetet sziklák veszik körül. Sötétben nem megyek a közelébe. Kizárt. Találkozzunk hatkor a kikötőben. Viszont gyorsan le kell tudnunk. Kilencre itthon kell lennem, hogy segítsek apámnak. Mondjuk, tizenöt perc oda, tizenöt vissza. Így marad nagyjából két órátok körülnézni. – Mogorván rám pillantott. – Esetleg te is jöhetsz.

– Kapd be, pöcsfej.

Matty Kirára kacsintott, kétszer megcsapkodta a kocsi tetejét, és elindult a kocsibeállón a házuk felé. Menet közben még hátraszólt:

– Hat óra. És hozzátok Alesiát!

A szüleim aludtak, mire hazavittem Kirát és Spivey-t, aztán én is hazaértem. Lezuhanyoztam, és bezárkóztam a szobámba, olyan halkan, amilyen halkan csak tudtam. Apám névjegykártyája – amelyről tudtam, hogy az öltözőszekrényemen hagytam – az ágyam közepén hevert. A padlóra dobtam, és bebújtam a takaró alá. Kirára gondoltam elalvás közben, de rosszakat álmodtam.

– Nem… nem fog sikerülni! – kiáltotta Kira, s a hangját megtörte egy újabb hullám, amely átcsapott a fejünk felett. – Túl messze vagyunk a parttól!

Szorosabban magamhoz húztam, amennyire csak mertem, miközben tovább tapostam a vizet, hogy a felszínen tartsam magunkat. Az izmaim fel akarták adni. A pillanatokkal korábban érzett égő fájdalom helyét átvette a szúró zsibbadás, amely felkúszott a végtagjaimon. A jéghideg víz kiszívta belőlem az erőt. Akkor sem állhattam meg. Nem akartam meghalni.

– Láttad? Hová lett? Hová a francba lett?

Kira nem felelt, csak még mélyebben a vállamba fúrta az arcát, és szipogott.

– Menj! – mondtam neki. – Te gyorsabb vagy nálam. – A fájdalom mélyen a derekamba hasított. – Egyáltalán nem vagyok benne biztos, hogy tudok úszni.

Túl messze voltunk, nem sikerülhetett.

Egy pillanatra a felszín alá buktam – a szám megtelt tengervízzel. Felköhögtem. Egyetlen pillanatra abbahagytam a tempózást. Nem akartam, csak így alakult. Nem tudtam tartani az iramot. Nem tudtam mindkettőnk helyett úszni, és Kira szinte meg sem mozdította a lábát.

– Igyekeznünk kell! Muszáj…

– Úristen, ott van! – A teste megfeszült, miközben bal felé mutatott. Elnéztem az ujja irányába, de csak egy pillanatra láttam meg az uszonyt, mielőtt eltűnt a felszín alatt olyan hat méterre tőlünk.

2010. 06. 26. – SZOMBAT

1

Másnap reggel, amikor felvettem Spivey-t, az apja a tornácon állt, a bejárati ajtó előtt, és az arca eltorzult a haragtól. Spivey beugrott a kocsimba, és becsapta az ajtót.

– Mi a baj?

A biztonsági övet rángatta, kétszer mellédugta a csatot, mire a helyére kattant.

– Csak hajts!

Úgyhogy hajtottam.

Nem szólalt meg, de tudtam, hogy a fala még vastagabb lett. Bármi történt is, fortyogott benne a harag.

Mire a kikötőbe értünk, Kira már várt minket. Matty épp egy hűtőtáskát és mentőmellényeket pakolt a csónakjába. Matty testvére, Izzie állt a háta mögött, illetve Chloe Kittle, Izzie legjobb barátnője. Mindketten másodikosak voltak, egy évvel alattunk. Kira levágott szárú farmert viselt, fehér bikinifelsőt, és hosszú lófarokba fogta a haját. Sötét napszemüvege bizonytalanul billegett a feje tetejére tolva. A szívem nagyot dobbant.

– Ők mit keresnek itt? – mordult fel Spivey, miközben kiugrott a kocsiból, és elindult feléjük, mielőtt egyáltalán leállítottam volna a motort.

Kiabált valamit, amit nem értettem tisztán, de Kira széttárt karral gyorsan beállt közéjük, hogy szétválassza őket, miközben odaszaladtam.

Bármit mondott is Spivey, Matty nem örült neki.

– Nézd, haver, én teszek neked szívességet. Ha genyózni akarsz, kérj meg valaki mást, hogy elvigyen a szigetre.

Matty a hüvelykujjával Spivey felé bökött.

– A haverod meg akarja szabni, hányan jöhetnek a kis kirándulásunkra. Apám azt mondta, elvihetjük a csónakot, ha Izzie is velünk jön. Izzie hozni akarja Chloét. – Körbemutatott a kezével. – Alesia nincs itt, teszem hozzá, úgyhogy csak egy fővel vagyunk többen. Nem értem, miért kell ennek akkora feneket keríteni.

Én sem értettem. Matty csónakja huszonöt láb hosszú volt, rengeteg hellyel. Spivey arca céklavörös lett, durvábban, mint amikor felvettem. Valószínűleg könnyen elszakadt nála a cérna azok után, ami az apjával történt. Legalábbis ezzel magyaráztam magamnak.

Félrevontam Spivey-t, és lehalkítottam a hangom.

– Miért nem jöhetnek?

Valami villant a szemében, és egy pillanatra azt hittem, Spivey mindjárt bemos nekem egyet – tényleg ennyire dühösnek tűnt. Persze hülye gondolat volt, mert Spivey sosem ütött volna meg – senki mást sem, ha már itt tartunk. Sosem láttam erőszakoskodni. A haragja hamar elpárolgott, és afféle tehetetlen bosszúság vette át a helyét.

– Túl kicsik – nyögte ki végül.

– Nem gyerekek vagyunk – vágott vissza Izzie. – Mindketten betöltöttük a tizenötöt. Most mit bunkózol?

Spivey megint elvörösödött. Gyorsan Izzie felé tartottam a kezem, beléfojtva a szót, mielőtt mondhatott volna valamit, amivel ront a helyzeten, és Spivey-ra néztem.

– Áruld el, mi folyik itt.

Spivey megnyalta a szája szélét, és sóhajtott.

– Emlékszel, hogy Marston elmondása szerint mindent egy vagyonkezelőnél tartanak?

Bólintottam.

– A szigetet. A házat. A pénzt… az egészet egy vagyonkezelő intézi, amit ő és az irodája vezet. Van otthon egy másolatom a szerződésből, és ilyen vastag. – Spivey nagyjából öt centit mutatott a mutató- és hüvelykujjával.

– Kiskorú vagy – feleltem. – A vagyonkezelő normális dolog, ha tizennyolc év alattira hagytak egy ingatlant.

Eleget láttam belőlük, ahogy apámnak segítenek az irodában. Tizennégy éves korom körül még egy „apai leckét” is kaptam a vagyonkezelőkről és az adókerülésről, az ingatlanátruházásról meg hasonlókról. Apám felhúzta magát, amikor megtudta, hogy ilyeneket nem tanítanak nekünk az iskolában. – Alapvető pénzügyi ismeretek – mordult fel. – Gondolom, azt sem említették, hogy a hitel rossz, igaz? Újragondolt történelmet meg régi ügyeket persze gond nélkül oktatnak, de az eszközöket már nem biztosítják a számotokra, amikkel sikerre vihetnétek az életben. – Ettől elgurult a gyógyszere, és elvi kérdést csinált belőle, hogy minden adandó alkalommal apró bölcsességekkel traktáljon.

– Én neveztem vagyonkezelőnek – folytatta Spivey –, de ez nem egészen pontos. Marston elmondása szerint inkább afféle gyámság, és ő a végrendeleti végrehajtó. A tulajdonjog nem száll rám, amikor felnőttkorú leszek, hanem meghatározatlan ideig nála marad. Az enyém az egész, de mindent ő intéz, ő felügyel. És vannak… szabályok…

– Szabályok? Miféle szabályok?

– Minden számlát a gyám fizet, nem én személyesen. Ha szükségem van valamire, Marstonon keresztül kell intéznem. Még azt sem tehetem meg, hogy veszek valamit, és leadom a számlát… a napi bevásárlásokon túl minden beszerzést neki kell lebonyolítania. A javítási munkákat, szerszámokat, minden ilyesmit rajta keresztül kell intéznem. Az általános karbantartáson kívül nem módosíthatok sem az épületen, sem a birtokon, és nem adhatom el. Konkrétan megmondta, hogy a szüleim nem tehetik be a lábukat a szigetre. Nekem ez valami régi neheztelésnek tűnik, mindenesetre nagyi beleírta… és azt is mondta, hogy tizenhat év alatti szintén nem léphet be a szigetre. – Lenézett a lábára, majd vissza rám. – Még több is van, rengeteg, de a vége a kemény. Ha bármelyik szabályt megszegem… ő megszorításoknak nevezte őket… akár egyetlenegyet, az ingatlan és minden további vagyontárgy tulajdonjoga azonnal a Maine állambeli Kittery városra száll. – Lesajnálóan elnézett a víz felé. – Az államhatár a szoros közepén húzódik, ezért szigorúan véve a Wood-sziget nem tartozik sem Maine-hez, sem New Hampshire-höz, úgyhogy még csak nem is New Castle kapná, ha elcseszem.

– Nem tudtam, hogy nagyanyád ezt megteheti – feleltem. – Megkérhetem apámat, hogy nézzen utána…

Elharaptam a mondatot. Nem akartam, hogy apám még jobban belemásszon. Nem Spivey érdekeit nézte volna, megvoltak a saját mögöttes céljai. Ezt felettébb egyértelművé tette.

Bár távolabb álltunk a csapattól, még így is hallótávolságon belül maradtunk. Izzie közbeszólt:

– Két hét múlva tizenhat leszek, Chloénak pedig rögtön utána lesz a születésnapja. Egyébként is, ki tudná meg?

Chloe tizenkét évesen rápörgött erre az egész goth témára. Boszorkányság. Halál. Marilyn Manson. New Castle-ben több temető is volt, és ő mindet alaposan ismerte. Némelyik sírkő az ezerhatszázas évekből származott, és Chloe elvi kérdésnek tekintette, hogy bemagolja, kit és mikor temettek el. Számtalan órát töltött azzal, hogy a helytörténeti társaság feljegyzéseit bújta kísértettörténeteket előtúrva (minden valamirevaló New England-i kisvárosban akad pár), és leírta őket a naplójába. A kedvencének valami olyasmi volt a címe, hogy A kődobáló ördög: több száz kő zuhogott George Walton fogadójára, és az ördögöt valami Increase Mather nevű bostoni prédikátornak kellett elűznie 1682-ben, nagyjából egy időben azzal, hogy a massachusettsi Salem lakóinak életét boszorkányok keserítették meg.

George Walton fogadójában jelenleg is lakott valaki, és egyszer Chloe kikönyörögte a tulajdonostól, hogy tölthessen egy órát a padló alatti zugokban. A szülei nem lelkesedtek az ötletért, amikor megtudták. Chloe már nem festette magát, a ruhatárában a feketén kívül egyéb színek is felbukkantak, a zenei ízlése pedig a fiúbandák felé mozdult, amelyeket Izzie bömböltetett. Kinőtte ezt a korszakot, mondogatta mindenki, mert az volt a dolguk, hogy ezt mondogassák. Ő volt Izzie legjobb barátnője, és a fivére velünk lógott, úgyhogy próbáltam eltekinteni a viselt dolgaitól. De így is felállt a hátamon a szőr a csajtól.

– Sokan történelmi jelentőségűnek tekintik ezt a helyet – szólalt meg Kira. – Nagymamádnak valószínűleg ez járt a fejében, amikor szabályokat hozott. Nem akarta, hogy lilára fesd, vagy kárt tegyél benne. A mai fiatalok nem tudják, mi az a tisztelet. – Az utolsó mondatot a legjobb öregasszonyhangján közölte. – Nem kéne megengedni, hogy a bajkeverő sihederek letapossák a gyepet. El kell zavarni a csürhét.

Egyikünk sem szerette volna, hogy Spivey mindent elveszítsen. Még Matty pillantása is ellágyult.

– Apám azt mondta, nem használhatjuk a csónakot, csak ha a lányokat is visszük, úgyhogy mit gondolsz arról, hogy a csónakban maradnak?

– Nem akarok a csónakban maradni! – nyögött fel Chloe. Most először szólalt meg. – Körül akarok nézni. Úgy hallottam, az a hely elátkozott. Senkinek sem fogunk feltűnni.

– Nem erről van… – Spivey a szemét forgatta, és tett pár lépést a kikötő felé. A hajába túrt, majd megfordult. – Oké, maradjanak a csónakban.

– Hahóóó! – emelte fel a hangját Izzie. – Itt vagyunk.

Spivey megfordult, és egyenesen a szemébe nézett.

– Jöhettek, de a csónakban kell maradnotok. Csak most az egyszer, amíg kitaláljuk, mi legyen. Amint jobban átlátom, mi ez az egész, kijöhettek. Menni fog?

– Lehet, hogy bekamerázták a szigetet, vagy ilyesmi – szólaltam meg. – Előbb hadd nézzünk szét.

Valójában nem hittem, hogy Marston kamerákat használt. Kirának valószínűleg igaza volt. Nagyi csak távol akarta tartani az aljanépet. De tudtam, hogy Chloe milyen érzékeny a témára, amióta egy hónapja rejtett kamerát találtak a lányöltözőben. Mindenki kiakadt miatta, de főleg ő, mert közvetlenül a szekrénye felett volt a füstérzékelőbe rejtve. Gyorsan megfogta Izzie kezét, megszorította, majd bólintott.

A lábánál lévő hűtőtáskából Matty mindenkinek adott egy üveg vizet.

– Felkelt a nap. Hidratáljatok, különben csúnya fejfájás vár rátok.

Lehúztam a víz harmadát, és a balra lévő beépített pohártartóba dobtam az üveget.

Öt perccel később elindultunk a kikötőből.

2

– Mindenki figyeljen a sziklákra – mondta Matty, miközben visszavette a gázt, és lelassította a csónakot. – Pár óra múlva jön a dagály, úgyhogy nem lesz gond, de nem lenne jó, ha itt ragadnánk.

– Még a feneket sem látom – jegyezte meg Kira, miközben oldalt kihajolt a csónakból.

Matty a nyakát nyújtogatva elnézett a csónak orra felett.

– Amikor ez a parti őrség mentőállomása volt, kikotorták a tengerfeneket. A meder a fő útvonalon régen tizenkét méter mély volt. A gond az, hogy nagyjából száz éve senki sem tartja karban, úgyhogy könnyen belefuthatsz a tengerfenékbe, mint ott is…

Nagyjából negyven méterre előttünk balra mutatott, ahol több szabálytalan szélű fekete gránitzátony állt ki a vízből, akár valami rég elfeledett őskori szörnyeteg rohadó fogsora.

Izzie a kezével védte a szemét a naptól, és előrenézett.

– Nem is olyan nagy, mint hittem.

Be kell valljam, miután egész életemben csak a negyed mérföldre lévő partról láttam a Wood-szigetet, furcsa volt közelről megpillantani. Tényleg kisebb volt, mint én magam is hittem, de azért elég nagy. Nagyjából 5500 négyzetméterre becsültem a területét, de ez valószínűleg jelentősen változott a dagály során, mert még a legmagasabb pontja is csak pár méterrel volt tengerszint felett. Jókora kőfal ölelte körbe a szigetet, a többi részén pedig a hatalmas sziklák természetes védvonalat képeztek. A ház a sziget közepén állt – két emelet magas volt, de egy négyszögletes torony még magasabbra tört –, körkilátással az óceánra, ami biztosan lenyűgöző. A toronyból tetősétány indult, és követte a tető vonalát. A házhoz tartozott még több kémény, fehér burkolat és jó állapotú piros cseréptető is. A víz az évnek ebben a szakában viszonylag csendesnek tűnt, de telente csúnya viharok törtek ki, és könnyedén el tudtam képzelni, hogy egy hatalmas hullám a ház fölé emelkedik, és egészben elnyeli.

Spivey a fejembe látott.

– Marston szerint az egész sziget gránitkőből van – szólalt meg. – Amikor építkeztek, robbantani kellett a pincéhez. Látod, hogy ott távolabb, Kitterynél egy hosszúkás öböl alakult ki? Természetes védelem a zord időjárástól és a durva hullámoktól. Régen a nagy hajók inkább itt horgonyoztak a kikötő helyett, mert itt nyugodtabb a víz. A Wood-szigetet egyszer sem árasztotta el a tenger. Egyszer sem.

– Mik azok a nagy fekete ajtók? – kérdezte Kira.

– A csónakház. Látod előtte a vágányokat? Ahogy eltűnnek a vízben? Sínek. A csónakokat odabent rámpára tették, és a parti őrség innen indította őket a mentőakciókra, aztán egy csörlővel visszavontatták őket.

– A parti őrség csónakjai még itt vannak?

Spivey vállat vont.

– Marston nem említette.

– Ott van nagymamád csónakja – szólalt meg Matty, és a móló felé mutatott. – Jesszusom, fából készült. Valószínűleg kisebb vagyont ér.

Mind egyszerre néztünk oda. A huszonkét láb hosszú szkiff a vízen ringott, a mólóhoz kikötve. Fehér és piros volt, mint a ház, az oldalára feketével az Annabelle szót stencilezték.

– Ha itt a csónak, nagyanyád hogyan jutott el New Castle-ig? – kérdeztem. – Ki hozta vissza?

Erre senki sem tudott válaszolni.

A kikötő hosszúkás volt, legalább harminc méter hosszú. Matty bekormányozta a csónakját az Annabelle mögé, és gyakorlottan lassított, miközben elfordította a kormányt, lehúzódva a stég mellé.

– Valaki ugorjon ki, és kapjon el egy kötelet.

Azt hittem, Spivey elintézi, de amikor meg sem mozdult, én szálltam ki a csónakból. A móló pár méterrel fölénk magasodott, de háromméterenként létra vezetett a tetejére. Felkapaszkodtam a legközelebbire, és megfordultam. Egyik kezét a kormánykeréken tartva Matty feldobott nekem egy kötelet. Egy kikötőbak köré tekertem, közelebb húztam a csónakot, és megkötöttem. Ezt megismételtük a csónak hátuljánál is. Én sem ma kezdtem az ipart. A barátaim nagy részének hamarabb volt csónakja, mint kocsija. Még általánosban megtanítottak minket vitorlázni.

Miután kikötöttük a csónakot, Matty lekapcsolta a motort, a létrához ment, és kicsit közelebb húzott minket.

– Ki megy először?

Amikor Kira kilépett a csónakból, Matty kétoldalt megfogta a derekát, és kisegítette. Ennek nem örültem túlzottan, annak pedig főleg nem, hogy közben a fenekét stírölte. Kira biztosan tudta, hogy mi jár a fejemben, mert rám mosolygott, és megpuszilta az arcomat, amikor felért.

Spivey volt a következő, aztán Matty.

Chloe és Izzie a csónakban maradt, és a létrát méregették. Gyanítom, remélték, hátha valaki meggondolja magát, de Spivey arckifejezése hamarjában rövidre zárta a témát.

– Ki ne tegyétek a lábatokat a csónakból! Megértettétek?

– Tök mindegy – pufogott Izzie. Levette a pólóját és lehúzta a rövidnadrágját, megmutatva alatta a piros úszódresszét. Hátradőlt a csónak egyik ülésén, napkrémet nyomott a tenyerére, szétkente magán, majd továbbadta a flakont Chloénak.

– Kend be a hátam, aztán én is bekenem a tiédet. – Megfordult, és elnyúlt.

Chloe csak félig-meddig hallotta. Elmélyülten szemrevételezte a házat.

– Nem fér a fejembe, hogy nagymamád tök egyedül lakott itt. Honnan szerzett áramot és vizet?

Spivey egy kis melléképületre bökött a háztól balra.

– Ott van egy generátor, és innen nem látszik, de Marston azt mondta, napelemeket telepítettek a tető túloldalára. A vizet egy ciszterna biztosítja a pincében. Nagyanyám összegyűjtötte az esővizet. A sziget egyáltalán nem csatlakozik a közműhálózatokhoz. – A tekintete egy pillanatra megakadt Izzie-n, aki félmeztelenül elnyúlt a napsütésben, majd újra Chloéra nézett.

– Komolyan mondtam, hogy ti ketten maradjatok a csónakban.

Csak elképzelni tudom, Chloénak mi járhatott a fejében. Valószínűleg mindenkinél többet tudott a helyről, és alig várta, hogy körülnézzen. Arra számítottam, hogy ellenkezni fog, de csak aprót biccentett, elhelyezkedett az ülésen Izzie mellett, és lerúgta a cipőjét.

Lehet, hogy tavaly kinőtt a gothkodásból, de még így is ő volt a legsápadtabb ember, akivel valaha találkoztam, és a lelkem mélyén szerettem volna elmenekülni a közeléből, mielőtt fehérneműre vetkőzik, és mind megvakulunk tőle. Pár lépéssel távolabb húzódtam a stégen a csónaktól, és próbáltam szabadulni ettől a gondolattól.

Kira elővette a telefonját, és fényképeket készített. Magasan a feje fölé tartotta, és lassan körbefordult.

– Nincs térerő. Fura.

Tényleg kicsit fura volt. New Castle közvetlenül tőlünk nyugatra feküdt, Portsmouth úgyszintén, és Kittery sem volt messze. Bár mindenfelől víz vett minket körül, legalább három irányban voltak adótornyok.

Spivey-t mindez nem igazán zavarta; már félúton járt a ház felé.

3

A kikötő állapota meglepett. Fogalmam sem volt, mikor épült, de újnak tűnt. Matty megállt, hogy alaposabban megnézze a vízen ringatózó Annabelle-t.

– Ki hozta vissza?

– Számít?

– Nem igazán. Csak fura. Viszont apámnak igaza volt, szép hajó. Kézzel építették. Látni a szerszámok nyomait. Nem tömeggyártott szemét. – Végigsimított az oldalán. A fát csillogóra polírozták. Még a merülési vonal környékén sem láttam rajta kagylókat vagy göcsörtöket. Nem volt összekarcolva attól, hogy nekiütközött a stégnek.

– Valakit elkapott a csónakirigység – csicseregte Kira, miközben elment mellettünk. Megint megfogta a kezem. – Gyere, nézzük meg, mi van odabent!

– Menjetek – mondta Matty, és átugrott az Annabelle fedélzetére. – Majd utánatok megyek.

Engem is érdekelt a csónak, de Kira magával rángatott a kikötő szélétől a ház kis tornáca felé. Az ajtó nyitva volt.

– Tele a tank, és az indítókulcs a gyújtásban – szólt utánunk Matty. Egy pillanattal később meghallottam az Annabelle mély motorjának zúgását. Lehet, hogy Matty megpróbálja kisajátítani.

A tornácot ugyanolyan jól karbantartották, mint a mólót, sehol egy repedés. A tartógerendákon hasonló szerszámnyomok látszottak, mint a hajón. Mondjuk, nem értettem, ez hogyan lehetséges; a fa újnak tűnt. Kizárt, hogy egyidős legyen a házzal. Lehet, hogy akit Spivey nagyanyja felfogadott karbantartási munkákra, valami óvilági technikát használt, hogy illeszkedjen a hely történelmi jellegéhez. Ez megmagyarázhatja a furcsa kikötéseket a végrendeletben.

– Helllóóó! – kiáltott fel Kira, miközben beléptünk a ház küszöbén.

Láttam már néhány régi házat, és valószínűleg arra számítottam, hogy ez is olyan lesz, mint a többi: felpúposodott padló, a falakon repedezett vakolat, megfakult és málló festék, és minden sarokból dühös pókok merednek ránk, amiért merészeltünk bepofátlankodni. Itt ezek egyike sem volt igaz. Bár az ablakok csukva voltak, a levegő nem érződött állottnak vagy dohosnak. Egy nagy előszobában álltunk, amelyből tőlünk balra a konyha nyílt. A halványsárga falakat nemrég festették. Az ősrégi fapadlót leviaszolták és fényesre sikálták, egy árva porszem sem látszott Spivey koszos lábnyomain kívül. Kira mezítláb jött, de én is éreztem, hogy le kellene vennem a cipőmet, mintha máskülönben valaki rám förmedne. Az ajtóban hagytam, amikor beléptünk a konyhába.

A pultok drága, csiszolt mahagóniból készültek, a szekrények úgyszintén, és minden berendezés rozsdamentes acél volt, legfeljebb pár évesek lehettek. Fejemet rá, hogy friss kenyér illatát éreztem, pedig nem láttam a pulton.

Kirának is feltűnt. Egyenesen a sütőhöz ment, és kinyitotta. Üresen találta. A hűtő viszont tömve volt.

– Itt egy rakás előre megfőzött étel. Ezt nézd… – Benyúlt, és levett egy cetlit egy alufóliával borított tálról. – Fasírozott. Hagyott használati utasítást, hogyan kell felmelegíteni. Felfújtak… te jó ég, házi sajtos makaróni!

Volt egy egész tepsivel, a tetején pirított zsemlemorzsával.

– Szerinted ehető még? – Kira arca felragyogott. Oldalt a tepsibe dugta az ujját, és lenyalta róla a sajtot.

– Nincs egy hete, hogy meghalt, úgyhogy valószínű. Bár nem tudom, hogy jó ötlet-e enni ezekből a kajákból. Elég fura, hogy közben holnap lesz a temetése.

– Akkor te ne egyél – vont vállat Kira. – De én éhes vagyok.

Végignéztem a cetliket. A hűtőben mindent melegítési utasításokkal címkéztek fel. Ha Spivey nagyanyja egyedül élt, akkor erre mi szüksége lehetett?

Kira a konyhapultra tette a tepsit, és szedett egy halom ételt a mosogató feletti szárítón talált tányérra. Berakta a mikróba, egy percre állította, és megnyomta az indítógombot.

– Hülye vagy, ha azt hiszed, hogy kihagyom nagyi házi kosztját.

A kenyértartó mellett volt egy nagy sütis üveg.

Levettem a tetejét, és belenéztem. Megcsapott a friss csokis keksz illata, majd elcsöppent a nyálam.

Óvatosan beleharaptam az egyikbe.

Anyám elég jó szakács volt, de a rohadt életbe, egy napon sem lehetett említeni Spivey újonnan előkerült nagyijával. Három csokis kekszet ettem meg, mire a mikró jelzett, hogy elkészült Kira makarónija, és egy negyediket, amíg Kira magába lapátolta a kaját, mintha egy hónapja nem evett volna. Egyikünk sem szólalt meg, de biztos vagyok benne, hogy az arcunk mindent elárult Mattynek, amikor a hűtőtáskájával a kezében bejött az ajtón.

Tekintete a kezemben tartott kekszről Kira tányérjára tévedt.

– Ez már döfi!

Lerakta a hűtőtáskát, és kinyitotta a hűtőt, füttyentett a rengeteg étel láttán, majd pakolászni kezdett, hogy helyet csináljon. Söröket rakott be, egy üveg rumot, pár kétliteres üdítőt, még több vizet.

– Bulit tervezel? – kérdeztem, miközben újabb kekszet tömtem a számba.

Bedugott egy nagy üveg vodkát a fagyasztóba fél tucat becsomagolt és felcímkézett, sütni való hús mellé – hátszín, borda, kicsontozott filé.

– Egy hónapig egy hűtőtáskában áztattam ezeket a cuccokat az egyik stég alatt, hogy apám ne találja meg. Arra jutottam, hogy jobban járok, ha áthozom Spivey legénylakásába, mielőtt megszívom. Mi ez a sok cetli?

Vállat vontam.

A fagyasztó ajtaján még több volt belőlük. Matty levette az egyiket, és odaadta nekem.

– Lehet, hogy ezt el kéne intézni.

A cédulán az állt: Rajtad a sor, hogy etesd Emersont.

– Ki az az Emerson? – kérdezte Kira értetlenül.

Szétnéztem a padlón, hátha észreveszek kutyának vagy macskának szánt vizet és ételt, de nem láttam semmit.

Matty a két ujja közé fogva felemelte a cetlit.

– Kicsit ijesztő. Mintha tudta volna, hogy meg fog halni, vagy ilyesmi.

– Lehet, hogy Spivey-nak meg kellene kérdezni azt a Marstont, hogy volt-e a nagyanyjának háziállata – vetette fel Kira. – Lehet, hogy elbújt.

Matty végzett a hűtőtáskával, vett egy kekszet, és körülnézett.

– Hova a francba lett Spivey?

Oldalra döntöttem a fejem, és a nevét kiáltottam.

Egy pillanattal később visszaszólt:

– Az emeleten vagyok! Ezt látnotok kell!

4

– Ön dr. Lockwood Marston ügyvédi irodáját hívta. Sajnos nem tudjuk fogadni a hívását, de ha…

Whaley letette.

Négy nap alatt negyedjére próbálta felhívni a számot.

Negyedjére is az üzenetrögzítő válaszolt.

Már épp próbált volna egy másik számot, amikor Jolene Peterson lerakta a nagy pohár kávéját a pultra a reggeli péksüteményének zacskója mellé.

– Kér még valamit ma reggel, rendőrfőnök?

A Henry’s Market forgalmas volt, le sem lehetett ülni, bár az asztal, amelynél Geraldine Rote négy nappal ezelőtt elhunyt, üresen állt. Semmi sem jelezte, sem tábla, sem emlékül kirakott fénykép, mégis mindenki nagy ívben kikerülte az asztalkát.

– Az emberek pletykálnak – mondta halkan Jolene, követve Whaley tekintetét.

– Az biztos. – Felvette a zacskót és a kávéját, és az ajtó felé indult. – Üdvözlöm Perrie-t!

Épp átkelt volna a főutcán a kapitányság felé, amikor észrevette Ted Haslert, aki behajolt egy piros Audi ablakán, és a volánnál ülő nővel vitatkozott. Alig húzta ki a fejét, a nő a gázba taposott, és elszáguldott, sötét sávot hagyva az aszfalton.

– Minden oké, Ted?

Ted Hasler megpördült. Az arca céklavörös lett, annyira fortyogtak benne az érzelmek, hogy mintha fel sem ismerte volna a rendőrfőnököt. Ted a távozó Audi irányába fordult, mindkét kezét ökölbe szorította, majd lassan szétnyújtotta az ujjait. Ökölbe szorította, és megint szétnyitotta. Amikor újra megfordult, a haragtól foltokban kipirult az arca, és kisfiús mosolyát idegesség járta át.

– Üdv, Cliff. Bocs, hogy ezt végig kellett nézned.

Whaley kortyolt a kávéjából, de nem szólalt meg.

Ted megint elvörösödött, de ezúttal a szégyenkezéstől.

– Nem az, amire gondolsz.

– Nem vagyok meggyőzve.

– Sosem csalnám meg a feleségem.

– Mondtam én ilyet? – Whaley megint a kávéjába kortyolt. Már rég megtanulta, hogy ha rá akar venni valakit, hogy beszéljen, akkor egyszerűen elég csendben maradnia. Ted viszont nem kapta be a horgot. A két férfi egy elnyújtott pillanatig egymásra meredt, majd Ted sóhajtott, és a kocsija felé indult.

– Be kell érnem az irodába.

– Szép napot, Ted.

Ted Hasler a magasba emelte az egyik kezét, integetett, de nem nézett vissza. Beszállt a kocsijába, és elhajtott Portsmouth felé. Amikor eltűnt a kanyarban, Whaley megnyomta az adóvevő gombját a vállára erősített mikrofonon.

– Hé, Sandy!

– Igen, főnök?

– Ellenőriznél nekem egy rendszámot? – Bediktálta a piros Audi rendszámát.

Sandy pár másodperccel később válaszolt.

– Bizonyos Laura Dubin nevére regisztrálták Portsmouthban. – Whaley telefonja jelzett, miközben Sandy hozzátette: – Átküldtem a lakcímét. – Pár másodperccel később azt kérdezte: – Honnan ismerős ez a név?

Whaley ugyanezen gondolkodott, aztán leesett neki.

– Rajta volt a távolságtartási végzésen, amit tegnap este kinyomtattál. Geraldine Rote kitiltotta a szigetről évekkel ezelőtt, Pam és Keith Spivey-val meg Ted Haslerrel együtt.

5

Követtük Spivey hangját egy nagy éléskamrán (teljesen feltöltve), egy nappalin (kényelmes, de nem volt tévé) és egy könyvtárszobán keresztül, amely annyira zsúfolt volt, hogy a ház hátuljában lévő lépcsőkig álltak a könyvek. Sehol egy árva porszem. Ha valaki közli, hogy ez új építésű ház, és még senki sem lakott benne, készséggel elhittem volna neki. Bár a falakat és a mennyezetet bevakolták, nem látszottak repedések. A festés frissnek tűnt. Még azokon a helyeken is makulátlan volt, ahol szeretett megülni a por, például a szegélyléceken. Tuti, hogy Spivey nagyanyja takarítással töltötte élete minden percét.

Kira előresietett, de megállt az első lépcsőfordulóban, és szemügyre vette a falakat.

– Azt hittem, nem volt beszélő viszonyban Spivey szüleivel. Ezeket honnan szerezte?

A falakat Spivey-t ábrázoló bekeretezett fényképek borították, több tucat, újszülött korától az egészen frissekig – némelyik fotó nem lehetett régebbi pár hónaposnál.

– Szerintem ezeket nem a szüleitől szerezte – feleltem halkan. – Nem iskolai fotózáson készültek. Még csak nem is néz a gépbe.

– Olyanok, mint a biztonsági felvételek – állapította meg Matty. – Szemcsések, mintha teleobjektívet használt volna. Nagyi fogta magát, és kémkedni kezdett.

– Ez nagyon szomorú. – Kira végigsimított az ujjával az egyik fakereten. – Kitagadták a családból, és itt lakott teljesen egyedül, de még így is része akart lenni az életüknek. Lehet, hogy csak ez az egy módja volt rá.

– Van ötleted, mi lehetett vele a bajuk? – kérdezte Matty, miközben egy fényképet nézegetett, amely a nyolcéves Spivey-t ábrázolta, amint seggre esve ül az általános iskola műjégpályájának közepén, arcán széles, elégedett vigyorral.

A fejemet ráztam.

– Az összes kép Spivey-t ábrázolja, egyiken sincs rajta az anyja, a saját lánya. Ez sokat elárul, azt hiszem.

– Feljöttök, vagy sem? – kiáltotta Spivey az emeletről.

Felmentünk a lépcsőn, és olyasmiket találtunk, amikre szerintem egyikünk sem számított.

Zárható öltözőszekrényeket.

A padlótól a plafonig érő, fából készült szekrények szegélyezték a folyosót.

– Ó, ez király – jegyezte meg Matty. – Biztosan abból az időből maradt, amikor a sziget még a parti őrségé volt.

– Ebben még van egy kabát! – derült fel Kira. Benyúlt a szekrénybe, kiemelte a hosszú, fekete tengerészkabátot, a vállára vetette, majd tisztelgett.

– Woodward közlegény szolgálatra jelentkezik, uram!

Meglehetősen szexi közlegénynek tűnt forrónaciban, bikinifelsőben és a kabátban. Felhúzta hosszú lábát, majd megpördült előttünk, a kabát lobogott körülötte.

Találtunk kalapokat, bakancsokat és egyenruhákat is. Némelyik szekrényben ősi fényképek lógtak rég elhunyt rokonokról. Barátnőkről, feleségekről. Poszterlányokról ősöreg magazinokból. Alulöltözött nőkről, akik kihívóan a kamerába mosolyognak, és az fakó fekete-fehérben, szépiában és egyéb szürkés színekben rögzítette őket. A felső polcokon akadt minden, régi fogkefék, borotvák, újságok és labdába hajtogatott zoknik.

– Mintha valaki időkapszulába fagyasztotta volna ezt a helyet. – Végigsimítottam a fényes, foltos fán, tudván, hogy itt sem fogok port találni.

Kira kibújt a kabátból, és számolni kezdett az ujjain.

– Spivey nagyi mesteri szakács volt, annál is jobb házvezetőnő, igyekvő fotós és történész. Ki gondolta volna?

– Ha voltak kétségeid, hogy ezt a helyet az isten is buliközpontnak teremtette, akkor szerintem ez a szoba lezárja a kérdést – szólalt meg Matty, miközben egy széles ajtóban állt tőlünk balra.

Odaléptem, és benéztem.

A hatalmas helyiség falait tábori ágyak szegélyezték. Összesen nyolc – takarók, párnák és lepedők vártak takarosan összehajtva az ágyak végében, mintha a gazdájuk bármikor visszatérhetne egy gyors szundításra két műszak között.

– Már csak egy piros kötél kellene az ajtóba, és egy kis tábla, hogy LEGÉNYSÉGI KÖRLET, némi leírással. Mintha iskolai kiránduláson lennénk – jegyezte meg Kira, miközben ellesett mellettem. – Vágom, hogy Spivey családja a parti őrségtől vette a helyet, de miért hagyták így? Itt nem hálószobának vagy ilyesminek kellene lennie?

– Nagyi egyedül élt, érted? – szólt ki Spivey a helyiségből a folyosó túloldalán. – Valószínűleg nem volt szüksége az összes helyre, úgyhogy ezt inkább megtartotta eredeti állapotában. De nem tartott meg mindent. Kihagyjátok a legjobbat. Gyertek!

Átvágtunk a folyosón, aztán leesett az állam.

A nagy hálószoba.

Spivey elnyúlt egy hatalmas ágyon, a kezét keresztbe tette a párnahalmon pihenő feje alatt. Szó szerint fülig ért a szája.

– Üdv a szerelmi fészkemben. Ügyeljetek rá, hogy sok folyadékot igyatok, a gátlásaitokat pedig vetkőzzétek le az ajtóban. Ha a vonat egyszer elindul, senki miatt nem áll meg. Nyik-nyok.

– Pöcsfej – morogta Matty.

– Pöcsfej vagyok saját házzal, banyek – javította ki Spivey.

A szoba hatalmas volt, az emelet csaknem felét elfoglalta. Teljesen bútorozott, kifogástalanul karbantartott régiségekkel. Mivel apám ingatlanokkal foglalkozott, az évek során bőséggel vettünk és értékesítettünk ingatlanokat, így megtanított rá, mire figyeljek. Az éjjeliszekrények Spivey új baldachinos ágya mellett mahagóniból és selyemfából készültek legyező alakú Hepplewhite-intarziákkal. Az áruk saccra két- és tízezer dollár között lehetett darabonként. A lóca az ágy végénél, az öltözőasztalok, a két szék az asztalnál, amelyen márvány sakktábla volt az ablak előtt: ezek még többet értek.