AMTAK E-KÖNYVEK

KRÚDY GYULA

A MAGYAR SASFIÓK

AMTAK Bt, 2023

Cop. AMTAK Bt, 2023

Sorozatszerkesztő: Varsányi József

Grafikai tervező: Vári Gabriella

ISBN 978-615-6632-83-8

Kiadó: AMTAK Bt, 2040 Budaörs, Semmelweis u. 6/B

+36 20 218 6762 amtakbt@gmail.com www.amtak.hu

Látogasson el megújult honlapunkra, ahol rengeteg új kiadvány várja nagy árkedvezményekkel!

Próbálja ki pendrive-könyveinket is! Minek rakná tele lakását zsúfolt könyvespolcokkal, ha egy albumban elfér egy teljes könyvszekrény anyaga? Bármikor elővehető, könnyen kezelhető, és nem foglalja a tárhelyét sem. Kiadónktól rendelve egységesen 2.500-3000 Ft/db, amin elfér akár sokezer oldal, és az ár tartalmazza a postaköltséget is. Laptopról vagy megfelelő csatlakozóval telefonról is olvasható.

Készült: AMTAK Bt, Budaörs

KRÚDY GYULA

A MAGYAR SASFIÓK

Tartalom

KRÚDY GYULA

A MAGYAR SASFIÓK

Előszó.

Milyen ember volt Kossuth Ferenc?

Wekerle megbukik, Kossuth győz, de nincs többé függetlenségi párt.

Merénylet Budavárott és Kossuth Lajos iratai.

Kossuth Ferenc megszólal.

A millénium jobban kedvez Ferencz Józsefnek, mint Kossuth Ferencnek.

Mi történik Isten békéjének esztendejében?

A millenium.

Kossuth Ferenc mint szónok.

A "Nagy Március".

A győzelem felé.

Kossuth Ferenc első találkozása a királlyal.

A királynak nem kell a koalíció.

A magyar betyárok Bécsben.

A nemzeti ellenállás ideje.

A király újra békül.

A győzelem után.

Előszó.

A krónikás - édesapám - és azok, akikről ebben az írásában megemlékezik, régen elpihentek díszes márványszarkofágokban, vagy szegényes fakeresztek alatt, a bécsi kapucinusok kriptájában, vagy falusi temetők csendjében, köztük Európa legelső gavallérja, az ezüst szakállas császár, Kossuth fia a magyar sasfiók és a többiek, akiktől hangosak voltak egykor Magyarország politikai berkei. Mind elnémultak, meghaltak a drága krónikással együtt...

Meghatva simogatom végig tíz esztendő porától sárgult lapjait e feljegyzéseknek, melyet édesapám akaratából átadok most a kiadónak. Kis cédulát szorít le a foszladozó spárga, mely áthurkolja a kéziratot, a cédulán az Ő felejthetetlen betűivel pár sor, a parancs, hogy ezek a jegyzetek csak tíz esztendővel halála után adhatók ki, mikor már temetők csendjében pihennek a régi harcosok, "A magyar sasfiók" szereplői.

Könnyes szemmel olvasom a régi gépiratot a régi Magyarországról, a régi csatát, melyet a nemzet vívott uralkodójával, megremegek a Kossuth név varázsától, mely mint ezüst trombita mámorosította az embereket és megejtve a múlt varázslatos emlékétől gondolok a boldog békeidőkre, Kossuth fiára, a fehérbajuszos katonaminiszterelnökre Fejérváry Gézára, a lelkes fiatal függetlenségi politikusokra, de a bécsi fiakkeresekre, a nagykalapos fűzött derekú grófnékra és színésznőkre is, akik életre támadnak ebben az írásban.

A feledhetetlen krónikás kincsesládájának egy eddig ismeretlen drágakövét nyújtom át itt az olvasónak. Sóhajkönnyű lehelettel lefúvom róla a ráparancsolt tíz év porát, s a drágakő már is szikrázik a brilliáns tündöklésében, földöntúli színek káprázatával ragyogva be a boldog béke regényét: A magyar sasfiókot.

Gyermeki kegyelettel, ezerkilencszáznegyvenhárom őszén, tíz esztendővel Krúdy Gyula halála után:

Krúdy Ilona.

Utoljára a történelemben a Kárpátoktól az Adriáig Kossuth Lajos halálakor mozdult meg Magyarország, mint egy test, egy lélek, egy szív, egyetlen fájdalom, egyetlen gondolat.

Ha Jézus Krisztus halt volna meg újra, ez a tény sem okozhatott volna nagyobb fájdalmat a magyarságnak, amely legnagyobb hatalmát, egészségét, férfierejét érezte abban a korban.

Annyian voltak a magyarok, hogy jóformán pontosan megszámlálni se lehetett őket. Ennek a sokaságnak az apja halt meg, mikor Kossuth Lajos Turinban lehunyta a szemét. Minden magyarok őse, öregapja, aki bár távol élt hazájától, mégis mindig oly közel volt a magyarokhoz, mint az Isten.

A magyar Isten halt meg, mikor Kossuth Lajos meghalt.

Két fia maradt Kossuthnak: Ferenc és Lajos Tivadar.

Mérnökséget tanultak atyjuk mellett a száműzetésben. Az idő eljárt felettük is, leélték éltük javát, amikor újra Magyarország földjére léphettek, amelyet gyermekkorukban hagytak el, amikor kimenekültek a szabadságharcot veszített országból. Akkor is atyjuk után mentek, mikor innen gyermekfejjel távoztak, most is atyjuk után jöttek, akinek holtában megengedték, hogy ismét visszatérhessen szülőhazájába. A koporsóban fekvő Kossuth Lajost kísérték haza a Kossuth-fiuk, két idegenben megöregedett, megtört, idejének nagyrészét immár betöltött férfiú.

Kossuth Ferencnek dióbarna, könnybenúszó nagy szeme volt, melyet édesanyjától örökölt. Külsejére nézve megtermett, vállas, melles férfiú volt, akinek hajatlan homlokára, őszülő fejére reménykedve nézett az egész magyar nemzet, amikor délfelől, Olaszország felől jövet atyja koporsója mögött átlépte a magyar határt. A holt atya mögött gyászoló fiú! Ennek így kellett történni, mert a fiú nem térhetett vissza hazájába atyja nélkül, habár ő nem volt száműzve Magyarországból. A Kossuth-fiúk fiúi hűséggel kitartottak az idegenben atyjuk mellett, bár sokszor lett volna alkalmuk már atyjuk életében is hazatérhetni. De inkább a száműzetés keserű kenyerét ették atyjuk mellett, mint hogy őt hűtlenül elhagyva élvezzék a honi tartózkodást és az előnyöket, melyek reájuk várakoznak, ha már atyjuk életében hazatérnek. Inkább vállalták a nehéz boldogulást, a kemény életküzdelmet, a hazátlanságot, az idegenséget, mintsem atyjukat magára hagyták volna Turinban. Pedig Kossuth Lajos sokszor kérte fiait, hogy térjenek vissza nélküle az imádott hazába, amint nővérét, Ruttkaynét is gyakran maga küldte Magyarországba.

Mindenki tudta Magyarországon, milyen nagy áldozatot hoztak a fiuk atyjukért, midőn életüknek javát a távol idegenben töltötték a nagy száműzött mellett, holott itthon kitárt karokkal fogadták volna őket bármikor.

Nyolc esztendős gyermek volt Kossuth Ferenc, amikor édesanyjával, Ruttkaynéval és öt esztendős Lajos Tivadar öccsével Orsovánál elhagyta Magyarország határát. Ötvenhárom esztendős volt, amikor kilencvenkét esztendeig élt atyja koporsója mögött visszatért hazájába.

Mennyi minden történt ezalatt az idő alatt!

Ifjúvá nőtt a gyermek, megöregedett a férfi, az élet végéhez érkezett az aggastyán, a magyar nemzet "édesatyja". Nemzedékek jöttek, mentek, a temetők háromszor is megteltek, kis bokrokból százesztendős fák lettek, régi házak összeomlottak, az idők avarjából mindig újabb és újabb magyarok kerültek, akiknek mind egyetlen ember volt atyjuk: Kossuth Lajos.

Míg Kossuth Lajos élt, atyja volt minden régi és új magyarnak, vénembernek és ma született csecsemőnek. Szinte csodálatosnak látszott, hogy akadt két férfi, Ferenc és Tivadar, akik a magyarok atyjánál is valódibb atyjuknak, vér szerint való atyjuknak mondhatták Kossuth Lajost, akinek annyi gyermeke volt, mint a fűszál, annyi gyermeke, mint ahány magyar volt.

Lajos Tivadar, aki három esztendővel fiatalabb volt Ferencnél, külsejére nézve idősebbnek, megtörtebbnek látszott az atléta termetű és testgyakorlatokban edzett testű Ferencnél. A munka és küzdelem inkább megviselték Lajos Tivadart; igaz, hogy szorgalmának meg is volt a gyümölcse. Ekkor már igazgatója volt az olasz vasutaknak és ő volt feltalálója annak a vasúti kocsinak, amelyet "Kossuth kupé" név alatt ismertek és használtak az egész világon. Egész életében csak munkájának élt ez az igénytelen, egyszerű kívánságú, polgári vágyakozású Kossuth-fiú, aki nem akart mást a mindennapi élettől, mint csendesen eltölteni azt. S aztán dolga végeztével csendesen meghalni.

Lajos Tivadar ugyancsak atyja koporsóját kísérte, mikor a nagy fehér kereszttel megjelölt vasúti kocsi a drága teherrel olasz földről Magyarország területére ért. És Magyarország minden harangja megszólalt abban az órában, hogy elvigye a hírt szerte a világba, ameddig a nagy világ ér, talán a még felhőkön túli országokba is, hogy a halott Kossuth Lajos hazaérkezett szülőföldjére, az édes magyar hazába ötvenöt esztendős száműzetés után.

Negyvenötesztendő múlott el ama koraőszi nap óta, mikor Kossuth Lajos az Al-Dunánál utoljára letérdepelt Magyarország földjére és búcsút vett hazájától, az ezernyolcszázkilencvennegyedik esztendőnek eddig a koratavaszi napjáig, amikor hármas koporsóba zárva, leólmozott vasúti kocsiban visszatért a hazába. Egy emberélet múlt el. De soha nagyobb diadala nem volt magyar embernek, mint a holt Kossuthnak! Egy könnybe borult szemű, megrendült szívű, fekete gyászba öltözött nemzet várta holtában visszatérő legnagyobb fiát!

Milyen ember volt Kossuth Ferenc?

Előkelő idegen, amikor átlépett a magyar határon; később, húsz év multával éppen olyan öreg magyar urambátyám, mint amilyen sok akadt az ő korában a hetven esztendőn felüli magyarok között.

Húsz év alatt, amelyet hazánkban töltött, elmúlt róla az a sajátos idegenszerűség, amely még a legjobb magyar embereken is megérzik, amikor hosszú külföldi tartózkodás után ismét átlépik a magyar határt. Nagy iskola a külföld, ahol talán minden másképen van, mint Magyarországon. Más a szó, más a társadalmi modor, más a kedv, más a magánélet. Kossuth Ferenc pedig még nem töltötte be a tizedik évét, amikor el kellett hagynia Magyarországot, egy fekete ruhás, virágkalapú uszályos ruhájú fehérarcú szép asszonnyal, Ruttkayné Kossuth Lujzával menekülve egy dunai gőzhajón. Rejtőzködve, ökölbeszorított kézzel, visszafojtott haraggal, titkolózva, magát másnak mutatva bujdosott a Kossuth család az előre menekedett apa után. És ez a gyermekkori álruhácska együtt növekedett Kossuth Ferenccel ötvenhárom esztendős koráig. Mikor hazajött, úgy tűnt fel, hogy álruhában jött, amint elmenekült.

Halk, kevésszavú, európaiasan csendes magaviseletű, választékos úriember volt, mikor újra átlépte a magyar határt.

Lehetett volna akár francia, akár angol, akár orosz... Tökéletesen beszélt minden ország nyelvén, ahol üzleti teendője akadt vagy szórakozásból tartózkodott, mert a kényelemhez tartozik, hogy az ember mindenkivel megértethesse magát, akivel dolga van. Találkozhattunk vele akár az egyiptomi pyramisoknál a turistáknak szolgáló teve nyergében, akár Rómában egy nemzetközi hotelben, a londoni Hyde parkban, vagy valamely párisi múzeumban, expresszvonaton vagy egy amerikai Music Hall nézőterén. Figurája mindenhová beillett, mint nagyvilági előkelő úriemberé, aki akár üzleti ügyek lebonyolítása céljából, akár puszta szórakozásból utazik távol valódi hazájától. Seholse látjuk meg rajta magyar származását, nemzeti elhivatottságát, történelmi küldetését és ritka magyar mythologiából való eredetét. Egy történelmi álom, aki álruhában járja a világot, egy második Rákóczi Ferenc, aki a maga korában gyékényes lengyel szekereken utazik, mint valami borkereskedő, aki hegyaljai borait akarja eladni külföldön. Gondosan ápolt, mindennapi fürdőjéhez ragaszkodó, étkezésében és érintkezésében válogatós úriember, aki előre tudja a hoteleket, ahol megszáll, utazási jegyei, bőröndjei, útlevelei rendben vannak, akár a vámőrök, akár a hajóbiztosok előtt; inkább melankólikus, mint vidor; kicsit bágyadt, kicsit életunt, aki már sok mindent látott az életben, meglepetésekre szenzációkra, életfordulatokra nem igen számit... Sőt elkerüli a nagyobb emóciókat, amint Madridban is akadnak olyan idegenek, akik nem a bikaviadalokhoz vitetik nyomban magukat, hanem előbb csendes, körültekintő sétát tesznek a városban. Öltözködése is külföldi, a pesti férfidivatokhoz mérve kényelmes öltönyöket hord, amelyek nem mindig a legutolsó angol divathoz, hanem inkább a komócióhoz igazodnak. Cipőjéről a szakértő szem messziről észrevette, hogy készen vásárolta valamely olasz bazárban. Gallérja bő, hogy ádámcsutkája szabadon járhasson benne. Mellénye kivágása ahhoz alkalmazkodik, hogy szokása mindennap inget változtatni. Nyakkendője mindig egyszínű, de elegáns. Antik melltű van a nyakkendőjébe tűzve és kézelői (manzsettái) szűkek, mint egy mérnökéi, akinek szüksége van kezére. Egyébként egész öltözködése a hízásban levő ötven esztendős férfi kényelméhez igazodik, nadrágjai, kabátjai bővek, zsebkendői nagyok, fehérek és puhák, meghűlés ellen esetleg a torokra is lehet kötni őket. Szerencséthozó zsuzsuk látszanak vékony óraláncán.

Hangja a hurutos hangok közül való, amelyeken mindig észrevenni a hangszalagok érzékenységét, amelyek nyomban megéreznek minden légváltozást. Fáradt, szinte páthosznélküli hang ez, amellyel először megszólal Magyarországon, mintha eddig nem találta volna meg a szónoki tempót. Egy úriember hangja, aki moduláció nélkül beszél szállodai portással vagy más véletlenül jött ismerőssel, gondolván, hogy nem igen érdemes erőlködni egyiknek a kedvéért sem.

Még nem ismerte azt a patetikus, úgynevezett "hazafias" hangot, amelyet ebben a korszakban pompásan tud minden vándorszínész, megyei vagy országos notabilitás, de céhmester, képviselőjelölt és valóságos képviselő is. Azt a nyilvánosság előtti közéleti hangot, amelyen úgy beszéltek Magyarországon a legkisebb falusi kaszinóban is, mintha mindig az egész országnak beszélnének, a hangot, amely az 1867-iki kiegyezés után élte fénykorát, amikor megint mindenkinek úgy lehetett beszélni az országban, ahogyan akart.

Kossuth Ferenc korántsem volt szónok, amikor atyja koporsója mögött visszatért hazájába a halott védelme és a nemzet szeretetének védelme alatt, bízván I. Ferencz József "lovagiasságában", amelyben nem is kellett csalódnia.

Hallottam őt ebben az időben beszélni, mondhatom, hogy csak a személye körüli nimbusz tette azt, hogy a jó szónokok hazájában, Magyarországon meghallgatták a legnagyobb magyar szónok fiát.

Akadozott, kereste a szavakat, mintha egy láthatatlan szótárban lapozgatna. Küzdött a kifejezésekkel, jelentőségükkel. Valahogy úgy érezte a hallgató, hogy bensejében valami idegen nyelvből kell előbb lefordítania a szavakat, mondatokat magyarra, mielőtt kimondaná őket. Pedig a lehetetlenséggel határos, hogy a legnagyobb magyar fia ne gondolkozott volna magyarul. S mégis úgy látszott, hogy nincs egész tisztában a szavak értelmével, amikor beszél. Valahol, amerre papirosra írták le előbb azokat a szavakat, melyeket élő szóval elmondott vagy amit kigondolt. Vagy talán nem is ő gondolta ki, hanem a környezetében valaki... (Az első környezetéhez tartozott többek között Pichler Győző pesti hirlapíró is. A rosszmájúak őt is gyanúsítottak azzal, hogy köze volna Kossuth Ferenc beszédeihez.)

... De mégis szent pillanat volt, amikor Kossuth Lajos fia először megszólalt Magyarországon. Az öregek örvendeztek, hogy megérhették ezt a napot, a fiatal lelkek felfogadták, hogy sohasem felejtik el szavait. Férfiak megölelték egymást. A nők sírva fakadtak. Kossuth Lajos fia itt volt a hazában, hozzánk beszélt. Hallgasson el minden kritika és okoskodás. Mintha a magyarok istene küldötte volna követét a hazába, hogy fellobogjon minden szent lelkesedés, hogy még egyszer ünnep legyen a világon.

*

Kossuth Ferenc külsejéhez tartozik a testi magassága. Emlékezetek azt mondták, hogy valamivel nagyobb termetű volt atyjánál, aki tudvalevőleg középtermetű, karcsú magyarfajta férfi volt. Ferencnek a vállassága, idősebb külseje, kövérsége is tette, hogy nagyobb testi termetűnek látszassék atyjánál, akire mint ifjúra emlékezett a magyar fantázia.

Kossuth Lajos legragyogóbb ifjúságában vonult be a magyarok mythologiájába a hazatérő Rákóczival és a csatában elesett Petőfi Sándorral együtt. Ők azok, akik sohasem öregednek meg a magyarok képzeletében. Kossuth Lajosról csak messziről tudtuk meg, hogy megöregedett külföldön, de színről színre csak a kevés zarándok látta őt, aki Turinban járt nála.

Ferenc fia ellenben itt járt-kelt közöttünk. Mindenki szemügyre vehette és véleményt alkothatott róla. Kossuth Ferencnek nem volt szakálla, holott egy igazi Kossuthot, de még egy példás hazafit sem képzelhettünk el addig az állon és nyakon levő Kossuth-szakáll nélkül. Ferenc mindennap megborotváltatta az arcát, amely ecetvirágszínű volt, amelyet megcsípett az őszi dér: mint a jól táplálkozó ötven éves úriemberek arcszíne szokott lenni, amelyen nyomot hagy az élet, de a fűszeres konyha és a jó táplálék is. Kicsit petyhüdtnek, álmatlannak, betegesnek látszott ez az arcszín, mint az életük javát leélt úriembereké. Azt mondják Olaszországban egyszer bányatűzbe került, ez hagyott nyomot arcán.

A bajusza: kókadt, de természettől mégis valami formája van, mint a gyászjelentésen levő szomorú fűzfa hervadt lombjának. Gyászoló bajusz, mint az özvegy embereké, akik már nem akarnak megházasodni ebben az életben. A szája két szélén valami göndörödést mutat ez a száműzött bajusz, amely vértanuk, bebörtönzött hazafiak arcán látható, akik fogadalmat tettek valahol, valakinek, hogy többé nem pedrik ki a bajszukat. Kossuth Ferenc özvegy ember volt; illett hozzá ez a kínban csavarodott bajusz, amelyről némelyek, akik nem egyeztek a Kossuth-fiúval, azt mondták, hogy olyan, mint egy talián temetkezési tisztviselőé. De ha másforma bajusza lett volna Kossuth Ferencnek, akkor is akadtak volna olyanok, akiknek kifogásuk lett volna.

A szeme azonban olyan volt Kossuth Ferencnek, amely ellen senkinek sem lehetett kifogása.

Nagy szeme volt, mint a szarvasnak, könnyben úszott, történelmet fejezett ki, a Kossuth-i legendából való szem volt. Örömet sohasem tudott kifejezni ez a szem, de annál inkább históriai bánatot. Őszi szeme egy őszi embernek, aki látszólag elkésett mindentől, ami az életben kedves és vidám. Csak egy Kossuth-fiúnak lehetett ilyen szeme! Lelkes, bánatos, szomorú, benne a dicső XIX. század képe, amikor a Kossuthok, a szabadsághősök igazították a világ sorját.

Homloka boltozatos volt, korán kopaszodott, körülötte a ritkás hajzat deresedett. Ha katolikus ember lett volna, több szentet is tudnék a szentek történetéből, akihez hasonlított a homloka. De protestáns ember volt s ezért nem hasonlítható a szentekhez.

A feje általában nagyobb volt a szokásosnál, de azért mégsem volt feltűnő, hogy például külön kellett volna hozzá kalapot csináltatni, mint sok nagyfejű emberrel megesett korunkban.

Egyik ismerőse azt írta róla, hogy több kölnivizet, pipereszappant, fogkrémet s általában toiletteszert használt, mint magyar emberhez illett. Hát erről bajos vitatkozni, mert a tisztálkodási hajlamot sohasem lehet senkinek bűnéül felróni. Már a sorok elején említettem, hogy külsejére nézve Kossuth Ferenc tökéletes európai ember volt, semmi szittyaság, semmi parasztság, de még sallang és cifraság se látszott rajta. Talán az volt a baj, hogy nem domborította ki eléggé magyarságát. Mindenesetre több illúziót élesztett volna, ha magyar nemzeti viseletben tér haza hazájába. De fekete zsakettben, magas tetejű cilinderben jött, díszmagyart csak miniszter korában kezdett viselni, amikor az jóformán kötelező volt. Ám, hogy tisztálkodásra, testápolásra, piperkőcségre többet adott volna a kelleténél: ezt csak az inasa tapasztalhatta volna. Különben is, aki Kossuth Ferencnek toilettirozását megrótta, Eötvös Károly volt, aki arról is nevezetes volt, hogy dunántúli ember létére sohasem fürdött meg a Balatonban, ahol annyi ezren és ezren fürdöttek, abban a Balatonban, amelyről egész könyvet írt.

*

Lajos Tivadar úgy hasonlított Ferenchez, mintha ikertestvére lett volna.

Wekerle megbukik, Kossuth győz,
de nincs többé függetlenségi párt.

Kossuth Ferenc kevéssel hazajövetele után már meg is kezdte politikai szereplését. Körútra ment az országba. Az időpont azonban egyáltalában nem volt alkalmas. Még akkor nem volt képviselő, sőt magyar állampolgárságának az ügye sem rendeződött. Eötvös Károly már folyamatba tette volt Kossuth Ferenc visszahonosításának dolgát, amennyiben Kossuth megbízásából kérvényt intézett Budapest polgármesteréhez, hogy vétessék be a községi kötelékbe, mint állandó budapesti lakos. Cegléden pedig egy kis ingatlant íratott nevére a polgárság, úgy, hogy az ottani községi kötelékben is szerepelt.

Kossuth Ferenc nagy politikai kísérettel indult körútjára. Legelőször Ceglédre utazott, ahol rendkívüli lelkesedéssel fogadták, mert ez a város táplálta az egész országban legintenzívebben a Kossuth-kultuszt. Még sokan éltek azok közül a ceglédiek közül, akik mint a híres százas küldöttség tagjai 1877-ben Turinba elvitték Kossuth Lajosnak Cegléd város mandátumát. Amellett az asztal mellett állva beszélt Kossuth Ferenc, amelyről 1848-ban atyja szónokolt a ceglédieknek. Beszédében többször hangoztatta, "az atyai politikai örökséget". A pesti szabadelvű párti újságok nyomban belekapaszkodtak ebbe a mondásába és azt írták, hogy Kossuth Ferenc úgy viselkedik, mint holmi trónpretendens.

November 11-én Szegeden és november 19-én Debrecenben volt Kossuth Ferenc.

A debreceni ünneplésből aztán parázs botrány keletkezett.

A dolog azzal kezdődött, hogy Kossuth Lajos fiának tiszteletére a debreceniek amolyan önkéntes kivilágítást rendeztek. A debreceni diákság aztán bejárta az utcákat és beverte a ki nem világított ablakokat. A tulajdonképpeni baj azonban azon a banketten vette kezdetét, amelyet Kossuth tiszteletére a "Biká"-ban rendeztek. Ezen a banketten pártkülönbség nélkül résztvettek Debrecen város előkelőségei. Az első felköszöntő természetesen a királynak szólott és ekkor, hogy hogy nem a cigánybanda a szokásos tuss helyett a "Jaj de huncut a német" nótára gyújtott rá. Azóta sem lehetett megállapítani, ki volt a ludas ebben a dologban. Debrecenben nem is keltett valami különös feltünést az eset, Pesten azonban Kossuth ellenségei kaptak a dolgon és úgy állították be, hogy Debrecenben hallatlan sértést követtek el a király ellen. Különösen a szabadelvű párt kebelében volt nagy az izgalom, már másnap minisztertanács foglalkozott az esettel, a kormány elhatározta, hogy meginterpelláltatja magát a Házban és egyben megállapították az interpellációra adandó miniszteri válaszokat is. A kormánynak azonban épp oly kevés szerencséje volt az interpellációval, mint Kossuthnak debreceni szereplésével. Az interpelláció elmondására egyik pesti kerület képviselőjét, Busbach Pétert szemelték ki, Busbach azonban nem volt túlságosan tapintatos ember és alaposan túllőtt a célon. Olasz honpolgárnak nevezte Kossuth Ferencet. A Házban izgatott volt a hangulat, a baloldalt mélységesen felháborította Busbach beszéde, de a jobboldalon is meglehetős kedvetlenséggel fogadták. Annál nagyobb megelégedést keltett Hieronymi Károly belügyminiszter válasza. Nagyon finoman nyilatkozott a kényes ügyről, ugyanúgy, mint Szilágyi Dezső igazságügyminiszter és a két miniszteri válaszból nyilvánvaló volt, hogy a kormány reggelre kelve már higgadtabban fogta fel a dolgot, s jónak látta kímélni Kossuth személyét, tudván, hogy nem jó a tűzzel játszani. No meg aztán számolnia kellett a kormánynak azzal is, hogy a klerikálisokkal folytatott küzdelmében szüksége van a függetlenségiekre.

Igazában azonban maga Kossuth Ferenc korrigálta ki a debreceni esetet. November 23-án Nyíregyházán tett látogatást és a tiszteletére adott banketten ő mondta az első felköszöntőt, még pedig általános meglepetésre - a királyra.

"Öntudatosan és céltudatosan a magyar alkotmányos királyra emelem poharamat" - kezdte beszédét és a következő szavakkal végezte:

"Azt nem óhajtja senki, hogy az a név, melyet a magyar nép szívéből intrika ki nem törölhet, folytonosan ellentétbe tétessék a magyar király iránti köteles hódolattal és én hazafias dolgot cselekszem, midőn az ellentéteket lehetetlenné igyekszem tenni, folytonosan ismételt lojális nyilatkozataimmal, - tehát a királyra emelem poharamat."

Így írja le a debreceni esetet Kossuth Ferenc életének egyik legjobb ismerője, egyik legbizalmasabb embere, Szatmári Mór.

Az eset azonban hamar feledésbe ment, mert az 1894-ik esztendőben annyi nevezetes dolog történt Magyarországon, amennyi máskor tíz esztendő alatt sem szokott megesni.

Mégis csak megbukik Wekerle Sándor, még pedig olyan alaposan, hogy az udvari pletyka szerint Ferenc József lemondásának átvételekor még azt is megparancsolta neki, hogy haladéktalanul költözzön el a miniszterelnöki lakásból, a Sándor palotából.

December utolsó napjaiban vagyunk, messze még a házbérfertály, a költözködés ideje, a kegyelmes asszonynak nagy gondot okoz a lakáskeresés, amíg megfelelő kvártélyra akad Pesten az Erzsébet-körúton. A király haragszik, úgy látszik megsokalta a Kossuthékkal, az öreggel és fiával kapcsolatos eseményeket, amelyek Magyarországon ebben az esztendőben a nagy felfordulásokat okozták. Megsokalta, hogy amikor a császári és királyi hadsereg tisztjeinek parancsban tiltották meg a temetésen való részvételt, azok közül százan és százan polgári ruhában követték a nemzet nagy halottjának koporsóját. Megsokalta, hogy amikor az Operában és a Nemzeti Szinházban Kossuth Lajos halálának napján nem mondották le az előadást, az egyetemi ifjúság akadályozta meg az állami színházakban az előadás megtartását. A színházak kapujában lelkes fiatalemberek állították meg az előadásra igyekvőket, az immár szállóigévé lett mondással:

"Uraságod úgy látszik idegen, és nem tudja, hogy a nemzetnek ma gyásza van..."

Haragjának lecsillapítására Ferencz József Welsbe utazik leányához Mária Valériához és a mindig kéznél levő horvát bánt, Khuen-Héderváryt, a dinasztia bizalmas emberét küldi Budapestre rendcsinálás végett. Khuen-Héderváry napokig járkál a magyar fővárosban, beszélget Széll Kálmánnal, aki még egyszerű képviselő, de okos embernek mondják, Bánffy Dezsővel, a Ház elnökével, Szlávy Józseffel, aki egyszer már volt miniszterelnök. A szabadelvű párt-klubban nagy kíváncsisággal lesik Khuen-Héderváry tárgyalásait. Javában él még a régi ceremóniás politikai világ, a kormányválságok megoldásai Ferencz József idejében bizonyos szertartásokkal voltak egybekötve. Alkotmányos eljárásnak hívták ezt és abból állott, hogy Ferencz József mindig meghallgatta némelyeknek a véleményét, mielőtt új miniszterelnököt nevezett volna ki.