© N. Fülöp Beáta 2026

© Gyémántfelhő Kiadó

Borítóterv: Hadobás Martin

ISBN 978-615-6509-53-6

Szerkesztette: Tomcsik Nóra

A szöveget gondozta: Bóna-Monok Petra

Felelős kiadó: A Gyémántfelhő Kft. ügyvezetője

Az elektronikus verziót a Golana Studio készítette.
golana.hu

Bőven tartogat meglepő fordulatokat a trilógia befejező része, olyan csavarral, amire nem számítottam. Imádtam!

Könyvmolyok szerint a világ – K. Edit

Sorsfordító történet Isztambul szívében. Drámai jelenetek, kiszámíthatatlan cselekmény. Az első oldaltól rabul ejtett.

Angi könyves blogja – Pálinkás Angéla

A végtelen szeretet, a családi kötelékek ereje és a második esélyek szívbemarkoló története, mely utat mutat a múlt lezárásával a jelen újrakezdéséhez.

Király Detty

„Elég egyetlen pillanat,
hogy az ember élete megváltozzon,
s elég egyetlen döntés,
hogy soha többé ne legyen olyan,
mint azelőtt.”

Orhan Pamuk

A Visszatérés Isztambulba egy kitalált történet, a könyv szereplői nem valós személyek, és bármilyen hasonlóság a valósággal kizárólag a véletlen műve, kivétel ez alól a valós helyek és helyszínek bemutatása.

Kék mecset

(Sultan Ahmet Camii)

Prológus

Isztambul, Eminönü

A hatalmas, narancsszínű napkorong már éppen eltűnt a horizontról, okkerre festve a csendesen hullámzó tengert, amikor Selim az utcai lámpa fénye alatt, egy padon ülve elővette Iskender levelét.

A város lüktetése elcsendesült, mintha maga Isztambul is visszatartotta volna a lélegzetét, amíg a férfi lassan kibontotta a borítékot. A levél papírja hűvösen simult a tenyerébe, s miközben a sorokat fürkészte, furcsa, fojtogató érzés támadt a torkában. Ahogy továbbhaladt az olvasásban, a homloka egyszer csak ráncba szaladt, pedig a szíve egyre hevesebben vert. Valami mély, nyugtalanító sejtés kezdett kibontakozni a sorok között…

A papírlapon ott pihent a múlt, Haydar és Ayşe öröksége, egy gyémántüzlet árnyéka, amit most először értett meg igazán. Iskender levele rámutatott arra, amit Selim sosem gondolt volna a gyémántokról… Ayşe titkairól… Saját magáról…

Még kétszer elolvasta a levél utolsó sorait, mintha azok új értelmet nyerhetnének, ha eléggé figyel. De a szavak jelentése nem változott. Csak a rideg igazság maradt, ami végül egészen felkavarta.

Selim felnézett a csillagokkal teli éjszakai égboltra, mintha ott keresné a válaszokat.

– Nagyapa… – suttogta halkan, miközben a teljes átszellemülés csillogott a szemében. A gyémántok, a halál, a családi viszályok mind összefonódtak előtte, és most, hogy Ayşe meghalt, valami egészen új vette kezdetét. Hirtelen ráébredt, hogy az igazi harc csak most kezdődött el. A régi világok törékeny egyensúlya felborult, és Isztambul utcáin immáron új ellenségek leselkedtek rá. Tudta, hogy a múlt árnyai nem maradhatnak a sírokban – valaki újra fel akarja majd ébreszteni őket.

De még mielőtt bármihez is hozzákezdett volna, akadt egy fontos küldetése, ami nem várhatott tovább. Bursába kellett utaznia, hogy hazavigye az apját…

ELSŐ FEJEZET

A hajnal már Bursában érte Selimet. Emre bácsi, az öreg halász itt lakott nyaranta, akit gyerekkora óta igen jól ismert, mert az édesapja sokszor elvitte magával horgászni a Boszporusz partjára, ahol az öreg is szívesen lógatta a zsinórt. Itt ismerkedtek meg és lettek jó barátok ők ketten. Néhány nappal ezelőtt, Eminönüben – amikor meglátta a kikötő felé sétálni –, utánakiabált, és elújságolta neki, hogy az apja nála lakik egy ideig, de nehogy elárulja, hogy tőle tudja, mert akkor oda az évszázados barátság. Selim nem is mondta el senkinek, még az édesanyjának sem, hogy tudja, merre van most az apja, előbb mindenképpen látni akarta és személyesen beszélni vele. Megállt és vett két bozát[1], majd két kokoreçet[2] is vásárolt hozzá a sarki árusnál.

Amikor gyerek volt, az apjával – akár Bursa, akár Isztambul utcáit járták – mindig leültek és megettek egy-egy kokoreçet. Az apja általában bozát ivott hozzá, ő pedig frissen préselt narancs- vagy gránátalmalevet kapott. Selimet nosztalgikus hangulat kerítette hatalmába, és alig várta, hogy végre találkozzanak.

– Édesapám! – tárta szét két karját, ahogy megpillantotta a tornácon ülve a kis asztal mellett. Ruzgar egy napilapot olvasott, és amikor meghallotta Selim hangját, levette a szemüvegét és az újságra tette.

– Fiam! Édes fiam! – állt fel a székről, de addigra Selim már ott is termett előtte, és erősen magához szorította.

– Apám, de jó, hogy látlak! Mit csinálsz itt? Mikor jössz haza?

Ruzgar elfordult egy pillanatra, mint aki valamivel szöszmötöl az asztalon, csak hogy ne kelljen a szemébe néznie, miközben válaszol.

– Én, fiam, nem megyek már vissza anyádhoz – mondta vonakodva.

– Ne mondj ilyet! Nagyon aggódik érted. És én is.

– Ő valóban a te anyád, de én… ki vagyok én neked, fiam? Azt sem tudom, ki vagyok én valójában.

– Te pedig az én apám! Az édesapám vagy!

– Ne áltasd magad! Rashida felfedte, hogy történt. Egész életünkben hazudott nekem. És neked is! Mindkettőnket átvert.

– Igazad van, de ezen már nem tudunk változtatni. Megtörtént. Nekem így is, úgy is te vagy az apám! Amíg csak élek. Te vagy az édesapám! Tőled tanultam mindent, neked köszönhetek mindent az életben, azt is, amilyen ember lett belőlem. Mindig csak azt akartam, hogy büszke legyél rám. Mert én mindig nagyon büszke voltam rád. Felnéztem és a mai napig is felnézek az én drága, jó édesapámra.

Ruzgar megint elfordult Selimtől, de most azért, hogy megtörölje könnyes szemét.

– Apám, kérlek, gondold meg és gyere haza!

– Ülj le egy kicsit, fiam – mutatott az egyik székre, és ő maga is leült. – Mesélj inkább! Mi történt otthon, amióta eljöttem?

– Lényegében semmi – mondta rezzenéstelen arccal. Apja elé tolta az egyik kokoreçet és a bozaitalt.

– Na persze… – sóhajtott egyet. – Mi ez? Mit hoztál? Boza és kokoreç… – csóválta meg a fejét az öreg, és az arca egy pillanatra felderült.

– Igen, apám. Mint a régi szép időkben. Emlékszel, ugye?

– Már hogyne emlékeznék – felelte Ruzgar könnyes szemmel, és a kokoreç után nyúlt. Kicsomagolta, majd jóízűen beleharapott. – Finom.

Selim is lebontotta az övéről a papírt, és falatozni kezdtek.

– Van még egy-két dolog, amit el kell intéznem, így nem maradhatok sokáig. És biztos vagyok abban is, hogy anyám nemsokára megkér majd, hogy vigyelek haza, de… de gondoltam, ezt inkább megelőzöm. Ezért vagyok itt.

– Most nem ő küldött?

– Nem, de látom, hogy szenved. Napról napra rosszabbul van.

– Hát én is szenvedek, fiam.

– Tudom jól. Pont ezért kell hazajönnöd!

– Ez nem ilyen egyszerű. Nagyon neheztelek anyádra. Az egész közös életünk hazugságban telt el. Pont neked magyarázzam? – legyintett lemondóan.

– Babam[3], azt hiszed, ez engem nem bánt? Meglakol mindenki, aki valaha ártott a családunknak!

– Selim – kezdte szelíden –, csak lassan, megfontoltan. Látod ott azt a kis kopasz fenyőt a hegy tetején? – mutatott az Uludağ irányába. A fia bólintott. – Lejjebb tőle, szép, formás, zöld fenyők sorakoznak egymás mellett. A kis kopasz meg milyen büszke, mert felért a csúcsra, de nézd meg, mennyire megtépázott, csak úgy lógnak az ágai… és milyen egyedül van, mennyire magányos szegény. Még egy gyerekfa sincs körülötte.

– Mit akarsz ezzel mondani? – nézett rá Selim értetlenül, és a szájában megállt az étel.

– Hát, csak nézd! A többiek ugyan nem értek fel olyan magasra, de boldogabbak, mint az a kis szerencsétlen ott egyedül! Látod, ugye?

– Látom, apám.

– Ne akarj olyan lenni, mint az a kis kopasz fenyő! Érd be kevesebbel, és boldogabb leszel. Ne hajszold az életet, mert az nem visz sehova. A végén úgyis egyedül maradsz. Én nagyon büszke vagyok rád mindenért, amit eddig elértél! És biztos vagyok benne, hogy anyád is az.

Átkarolta a fia vállát és magához húzta.

– Ne aggódj miattam! Úgy lesz, ahogy szeretnéd. Megígérem neked, apám. De neked is meg kell ígérned, hogy hazamész anyámhoz! Nem fogadok el ellenvetést!

– Jól van, no, megígérem – egyezett bele Ruzgar.

Isztambul, Eyüp temető,

két héttel később…

A lemenő nap misztikus, narancsos fénybe öltöztette az egész temetőt. Selim Iskender mester sírjánál töltötte a teljes délutánt, és szinte észre sem vette, hogy közben ráesteledett. Felült a sír kőkávájára, és hátával nekidőlt Iskender fejfájának. Kezében a levelet szorongatta, amit azóta már számtalanszor elolvasott. A ciprusokkal szegélyezett utcán egy kóbor kutya sétálgatott, végül odatelepedett Selim lábához és lefeküdt a sír mellé.

– Mondd, miféle feladatot bíztál te rám? Kértem én tőled valaha ilyet? Nemrég még a létezésedről sem tudtam, Iskender! Ahh… Bocsáss meg nekem, kérlek, amiért nem tudtalak megvédeni, hiszen a nagyapám voltál… Te óvtál és vigyáztál rám, és most halálodban is csak jót akarsz nekem. De valóban jó ez? Mondd, mit akarsz, mit tegyek? Fogalmad sincs, milyen zűrzavar van a lelkemben, amióta elolvastam a leveledet. Én nem vagyok alkalmas arra a feladatra, amit rám bíztál.

A kutya halk nyüszítésbe kezdett és a farkát csóválta.

– De igen, Selim, alkalmas vagy rá! – hallotta egy nő hangját. Lassan felnézett, s ekkor Ayşét pillantotta meg egy az arcát teljesen eltakaró hatalmas kalapban. Összerezzent, azt hitte, káprázik a szeme, vagy becsapták az érzékei, vagy talán a túlvilági szellemek játszanak vele.

– Ne ijedj meg! Nem haltam meg… – mondta szelíden.

Selim kiegyenesítette a hátát és a nő arcát fürkészte.

– De hát, ott van a sírod… – mutatott a sírkert másik irányába.

– Szerencsére. Ezt kellett elhitetnem mindenkivel. Bora és Aygün tudják csak, hogy életben vagyok. És most már te is.

– Te mindvégig tisztában voltál vele, hogy én…?

– Hogy te vagy Iskender unokája? Nem. Erről én is csak ebből a levélből értesültem. Ha Iskender úgy látta jónak, hogy neked és nekem együtt kell dolgoznunk, akkor annak úgy is kell lennie. Elmesélek egy történetet, amiből meg fogsz érteni mindent.

Leült Selim mellé a sír szélére, és mesélni kezdett…

– A szüleim, Hüseyin és Elif Isztambulban, az İTÜ-n[4] ismerkedtek meg egymással. Mindketten a hajóépítészeti és a tengerészeti mérnöki karra jártak. Szerelem volt köztük első látásra. Itt barátkoztak össze Ainával és Léopolddal, két afrikai csoporttársukkal, akik szintén egy párt alkottak. Léopold Farah nem más volt, mint egy afrikai királyi fenség, bár ez csak később derült ki a szüleim számára. Az egyetemi évek alatt a barátságuk egyre inkább elmélyült. Olyannyira, hogy kölcsönösen egymás tanúi voltak a házasságkötésükkor is. A szüleim szabadelvű, nagyvilági emberek voltak, nem úgy viselkedtek, mint általában a konzervatív török házaspárok. Az ilyenek nem is szívesen barátkoztak velük, rendre kiközösítették őket, bár ez nem érdekelte különösebben egyiküket sem – mosolyodott el emlékeibe merülve. – Az apám nem korlátozta az anyámat semmiben. Szabadság, modern felfogás jellemezte a házasságukat mindvégig. Igazi kozmopoliták voltak, és amikor én megszülettem, ebbe a közegbe csöppentem bele. Egyáltalán nem szerettem a kötöttségeket már iskoláskoromban sem, azt meg kimondottan nehezen viseltem, ha valaki meg akarta mondani nekem, hogyan viselkedjek és mikor mit csinálhatok. Öntörvényű, makacs gyerek voltam, ami megmaradt felnőttkoromra is.

Aina és Léopold az egyetem elvégzése után visszaköltöztek Nyugat-Afrikába, Sierra Leonéba. Aina két évvel korábban adott ott életet a fiának, Amadounak, mint ahogy én megszülettem Isztambulban. A felnőttek továbbra is tartották egymással a kapcsolatot, és az apám többször is járt náluk a fővárosban, Freetownban. Ilyenkor minden alkalommal megerősítette Léopoldban, hogy vakon megbízhat benne, mert feltétel nélküli barátságáról adott tanúbizonyságot, amit ő értékelt is. Amadou lett Sierra Leone új hercege, a szüleim pedig a keresztszülei. A fiúcska szépen cseperedett, csak úgy, ahogy én is Isztambulban.

A 60-as évektől kezdve én és a szüleim sok időt töltöttünk Nyugat-Afrikában Léopoldék birtokán. Akkoriban már nagyon nehéz volt a megélhetés Sierra Leonéban. Főleg a gazdagok és a szegények közötti etnikai ellentétek súlyosbították a helyzetet. Elharapódzott a bűnözés és a garázdaság az utcákon. Már egészen kisgyerekek is fegyvert fogtak. Természetessé vált a drogok, legfőképp a marihuána, a kokain és az úgynevezett brown-brown[5] nevű kábítószer használata is. Ezek hatására a gyerekek is hozzászoktak a kegyetlen öldökléshez. Már nem volt furcsa, inkább csak nagyon elszomorító, hogy az utcákon a legkisebbek kezében is fegyvert láttak. Persze abban a helyzetben, ebbe nem gondolt bele senki. Az egyetlen dolog, ami Sierra Leonét megmenthette, vagy legalábbis segíthette a háborús időszakban, az a temérdek gyémántja volt…

Akkorra már úgy elharapódzott a háború előtti elégedetlenség, hogy a haditanács úgy döntött, a gyémántjaikat a javukra kell fordítaniuk, ha túl akarják élni az elkövetkezendő időszakot. És mivel gyémánt akadt dögivel, egyértelmű volt, hogy cserébe fegyvereket akartak szerezni.

Léopold kénytelen volt hát politikai célokra felhasználni a drágakövet, így ő maga is belekeveredett a legálisnak nem éppen nevezhető bizniszbe. Az egésznek következménye pedig az volt, hogy felbátorodtak mindenfelé az illegális bányászok is. Léopold és az emberei szintén bányásztak, és rengeteg lelőhelyet tártak fel. Ezek közül nem kevés a családja birtokában volt.

Évekkel később, egy napon Koidutól nem messze meglepően nagy, feltáratlan gyémántbányára bukkant az akkor már fiatal felnőtt korba lépő Amadou. Apja segítségét kérte a feltárásban, de az időzítés nem volt megfelelő. Léopold nem járult hozzá, amíg tartott a háború, másrészről pedig, nem is akart minden gyémántot elherdálni fegyverkezésre. Úgy gondolta, hogy ha véget ér egyszer a háborús helyzet, jó lesz, ha marad tartalék, ami csak az övék, és nem tud a létezéséről senki. Éppen ezért a lelőhely koordinátáit a fia gondjaira bízta, és megígértette vele, hogy megvédi a gyémántbányát mindentől és mindenkitől.

Selim száját tátva hallgatta a történetet, Ayşe pedig csak mesélt, csak mesélt.

– 1991-ben kitört a polgárháború. Léopold immár a fiával együtt kutatta fel azokat a kapcsolatokat, amelyek a segítségükre lehettek. A szüleim pedig az elsők között voltak, akik jelentkeztek, hogy készek fegyvereket becsempészni Sierra Leonéba gyémántért cserébe. Így történt, hogy a szüleimmel együtt újra Afrikába utaztunk.

Az apám felkereste egyetlen rokonát, apai unokatestvérét, Iskendert, akiben vakon megbízott, és megkérte, hogy segítsen a csere lebonyolításában.

Selim felkapta a fejét az öreg nevének hallatán, de figyelmesen hallgatta tovább a történetet.

– Amikor hosszú idő után újra találkoztam Amadouval, szerelem lobbant közöttünk. Olyannyira, hogy meg is kérte a kezem, amire én igent mondtam. Nagyon boldogok voltunk, pedig egész Sierra Leone forrongott, és javában dúlt a polgárháború. Abban az időszakban az sem volt meglepő, ha nyilvános mészárlások zajlottak az utcákon. Egy túlélő, aki maga is áldozatul esett a lázadóknak, sírva, a fülünk hallatára számolt be Léopoldnak, aki bár meghallgatta őt, de nem tudott mit tenni. Szó szerint emlékszem a férfi szavaira:

„Először lecsapták a bal kezemet a baltával. Ezután a másikat is le akarták vágni, de a kisfiam kiabálni kezdett: »Kérlek, katona, ne vágd le a papa másik kezét!« Akkor ezt mondták: »Vegyük le a nő hátáról a gyereket, majd levágjuk az övét.« Én pedig kiáltottam, hogy »ne!«. Végül lecsapták a másik kezem is.”

Ayşe szemmel láthatóan beleborzongott a borzalmas emlékek felidézésébe.

– Ilyen és ehhez hasonló szörnyűségek jellemezték akkor a térséget. Amadou a háború veszélyeivel és nyomorúságaival mit sem törődve, szerelme jeléül elvitt engem egy helyre, hogy megmutassa azt a hatalmas gyémántmezőt, ami a családját leszámítva egyelőre csak a kettőnk titka volt. Ott megígértette velem, hogy egy ideig az is kell hogy maradjon, de amint a polgárháború véget ér, megkezdődhet a feltárás és a nyers gyémántok kibányászása. Gondolhatod, hogy elámultam a szavak hallatán, főleg, hogy a jövőjét tekintve kettőnkről beszélt, és már a gyémántokat is közös szerzeményként emlegette. Úgy látta jónak, ha a pontos helykoordinátákat megosztja velem, így a következő családi vacsoránál, ami már egyben az eljegyzési ünnepségünk is volt, átnyújtotta nekem az azokat rejtő borítékot, majd megesketett rá, hogy megőrzöm a titkot és nem adom oda soha senkinek.

A polgárháború egyre jobban elmérgesedett, és megfenyegették Léopoldot is, hogy ha nem engedi át a lázadóknak a gyémánttartalékát, a családja fogja bánni. A szüleim persze megijedtek, semmiképpen nem akartak Sierra Leonéban hagyni, és megparancsolták, hogy a saját érdekemben utazzak haza velük, amíg nem késő. Amadou is arra kért, hogy hagyjam el Afrikát, nehogy bajom essen.

Azzal bocsátott útnak, hogy amint vége a háborúnak, eljön értem, és akkor egybekelünk. Így hazautaztam Törökországba a fegyverekért cserébe kapott gyémántokkal együtt, na meg a szupertitkos helykoordináták számsorával a táskámban. Apámék első útja Iskenderhez vezetett, aki megfontoltságával és nyugalmával remekül tudta kezelni az izgatottságtól túlfűtött helyzetet, és mindenre kidolgozott terve volt…

A háború 2002 januárjában véget ért ugyan, de mint később kiderült, Amadou még az elején életét vesztette, ahogy szegény szülei is. Sajnos így évekig hiába vártam a jelentkezését, nem jött el értem, hogy feleségül vegyen. Ellenben a birtokomban volt valami, ami gyökeresen képes lett volna megváltoztatni az egész családom életét. A feltáratlan gyémántmező, aminek titkos helykoordinátái immáron kizárólag az én tulajdonomban voltak.

Évekkel később, amikor kapcsolatba kerültem Metinnel és Haydarral, Iskender tanácsára felírtam egy papírra a koordináta szélességi fokát és mintegy csaliként Haydar előtt lobogtatva a szobájába léptem. Meg is lett az eredménye. Lecsapott a számsorra, elméjébe véste azt, a papírlapot pedig a szemünk előtt égette el. Pontosan tudtam, hogy így reagál majd, és én sem voltam ostoba… Később Metint is elláttam egy hasonló sorral, mégpedig a hosszúsági fokot rejtő számokéval.

Ezzel tulajdonképpen bebiztosítottam magam a két dühödt férfi között. Míg én pontosan jól ismertem és ismerem a teljes koordinátát, addig Haydar és Metin csak az egyik-, illetve a másik felét tudta. Ami pedig azt eredményezte, hogy egymástól próbálták megszerezni a hiányzó részt. Én pedig közben Iskender segítségével bonyolítottam a különböző gyémántüzleteket.

Nem volt nehéz elbánni velük. A Metin és Haydar közötti viaskodás, igaz, hogy bosszúval indult, amit az irántam érzett szerelem és birtoklási vágy váltott ki, ám elég hamar egy könyörtelen hatalmi harccá alakult, hiszen végső soron mindkettejük célja a titokzatos vagyon elorozása volt. Haydar a saját birtokában lévő számsorát vésette abba a karórába, amit végül te viseltél. Iskender mindvégig tudta, hogy az órának mindenképpen hozzád kell kerülnie, és nem Ismethez. Ezért mondta anyádnak is, hogy adja neked. Hogy Metin hol őrizte a saját számsorát, végül is nem derült ki, talán valamelyik külföldi offshore cége széfjében, de most már mindegy is. A gyémántmezőt a mai napig nem tárták és nem tárhatták fel. Ennek irányítása kettőnkre vár. Iskender igazságos volt. A fiában nem bízott meg, de az unokájában saját magát, régi önmagát látta viszont. Ez a teljes történet, Selim.

– De miért kellett neked ehhez Haydar és Metin? Miért volt szükséges beavatni őket a titkos számsorba?

– Ez Iskender ötlete volt. Össze akarta őket ugrasztani, vagy meg akarta leckéztetni…

1. 1 A boza leginkább bulgurból, rizsből vagy kölesből készülő ital. Tálaláskor megszórják fahéjjal és pirított csicseriborsóval.

2. 2 Török gasztronómiai specialitás, amit apróra vágott báránybelsőségekből készítenek.

3. 3 Apám – török nyelven.

4. 4 İstanbul Teknik Üniversitesi: Isztambuli Műszaki Egyetem.

5. 5 Lőporral kevert kokain.

MÁSODIK FEJEZET

Saliha és Özkan Rashidánál vigasztalódott. Saliha, amióta megtudta, hogy valójában Metin Çelik az édesapja, aki rajongásig imádta Ayşét, elhatározta, mindent elkövet azért, hogy a férfit szabadlábra helyezzék. Be is ment a börtönbe, hogy személyesen megismerhesse, és hogy megbeszélje az ügyvédjével az óvadék intézésének módját.

Isztambul, Silivrikapı Börtön

– Merhaba.[6] A nevem Saliha Kocaoğlu. Metin Çelikhez jöttem látogatóba.

– Értem, Saliha asszony, de sajnos hiába fáradt ide. Metin Çelik jelenleg nem látogatható.

– Hogy érti ezt?

– Magánzárkában van, és csak azután fogadhat látogatókat, hogy letelik a büntetése.

– De hát mit követett el?

– Megsebesítette az egyik cellatársát és leszúrt egy őrt – nézett komoran az eligazító.

– Nézze – Saliha észrevétlenül egy köteg lírát vett elő a táskájából és a férfi felé csúsztatta –, nekem csak pár percre lenne szükségem. Nagyon szeretnék beszélni vele.

Az őr félve sandított le a nő kezében lévő pénzre, majd megingatta kissé a fejét, mint aki azt akarja mondani: jó-jó, de ez még nem elég. Saliha még két ötszáz lírást csúsztatott a férfi kezébe.

– Rendben van. Pár percet beszélhet vele. Jöjjön utánam!

Egy folyosón vezette végig a nőt, egészen addig a részlegig, ahol a sötétzárkák voltak. Az utolsó ajtaját kinyitotta, és beszólt Metinnek.

– Hé! Különleges látogatód van. Told ki az orrod!

A férfi kitámolygott a sötét lyukból a fényre. Eleinte semmit nem is látott, csak hunyorgott. Az őr a karjánál fogva taszigálta át egy a folyosó végén lévő üres cellába, majd betessékelte Salihát is.

– Itt üljenek le! Pár percet kapnak – mondta a férfi, és kiment az ajtó elé. Metin megtörten nézte a fiatal nőt.

– Mit akar tőlem? Talán ügyvéd?

– Nem. A nevem Saliha.

Metin csak most emelte fáradt tekintetét a nő arcára.

– Saliha? – ismételte meg, és közben megnyálazta kiszáradt ajkát.

– Azért jöttem be magához, hogy megismerjem… – tartott egy kis hatásszünetet – az apámat – tette hozzá halkan.

Metin lélegzete elakadt egy pillanatra, majd fáradtan lerogyott a padra. Saliha is leült vele szemben.

– Szóval, te vagy az én kislányom…? Milyen megalázó ez rám nézve, hogy itt kell találkoznod velem. Sokszor elképzeltem már ezt a pillanatot, de valahogy nem ilyennek gondoltam…

– Általában így van ez. Sokszor előre elképzelünk jeleneteket, lejátsszuk a fejünkben ezerszer is, hogyan teszünk majd, ha látjuk, ha végre beszélünk vele… de soha nem úgy alakul. Mindig csak várjuk a legjobb alkalmat, de nincs olyan. Csak a pillanat van, és aztán az is elmúlik.

– Olyan vagy, mint az anyád fiatalon. Okos, és persze nagyon szép. És még belőlem is ott van valami benned… Sosem gondoltam volna – csóválta meg a fejét. – Vénségemre kellett megtudnom, hogy van egy lányom. Ha előbb rájövök, akkor talán sok mindent másképp csináltam volna.

– Azoknak a mondatoknak, melyeket úgy kezdünk, hogy „ha”, nincs semmi értelmük! Ez pont olyan, mint a „bárcsak”. Feltételezéseket és puszta sóvárgást jelentenek. Csak a tettek számítanak. Az itt és a most. És ha te most tudtad meg, hogy van egy lányod, és nekem most jutott a tudomásomra, hogy te vagy az apám, akkor én csak most tudtam hozzád eljönni. Ennyire egyszerű.

Metin összevert képén halvány mosoly jelent meg.

– Büszkeség… Ennek a szónak viszont van értelme. Ezt érzem most – mondta könnyes szemekkel.

– Vége van a látogatásnak, kérem – figyelmeztette ekkor őket a belépő őr. – Gyerünk! – taszajtott egyet Metin vállán, és visszavezette a sötétzárkába.

– Kihozlak innen, ígérem! Óvadék fejében kihozlak, apa – kiabálta utánuk a nő.

Két nappal később…

Saliha továbbra is vigasztalhatatlan volt Ayşe halála miatt. Nehezen tudta feldolgozni, hogy alighogy megtalálta, el is veszítette az édesanyját. Bajezid is egy szó nélkül eltűnt, csak egy búcsúlevelet hagyott, amelyben leírta, milyen hitvány embernek tartja magát, és nem érdemli meg sem az ő, sem pedig Özkan szeretetét. Leírta, hogy a tettei miatt még a tükörbe sem tud belenézni, nemhogy hazamenni a családjához. Fájdalmasan ecsetelte, mennyire kiborította, hogy Haydar fenyegető utasítására a kezébe kellett vennie azt a pisztolyt és meg kellett húznia a ravaszt, Ayşére irányítva a csövét. Most pedig, hogy megtudta azt is, hogy az asszony nem más, mint Saliha édesanyja, még pocsékabbul érezte magát. A legrosszabb az egészben az volt, hogy megtette ezt a borzalmas dolgot, és mentségére talán csak azt tudja felhozni, hogy a családját akarta megóvni Haydartól. Igen, kioltotta valakinek az életét. Az ártatlan Fortunáét, aki feláldozta magát Ayşéért…

Amikor Bora is megérkezett Rashidához, Saliha elújságolta neki a tervét, miszerint ki akarja hozatni Metint a börtönből, és valószínű, hogy óvadék ellenében ki is fogják engedni.

– Ne tedd, Saliha! Kérlek, hadd maradjon csak bent a börtönben az az ember!

– Az apámról beszélsz!

– Pontosan tudom, hogy kiről beszélek. Anyám sokat mesélt róla is és Haydarról is, és hidd el, anya sem örülne neki, ha megtudná, hogy Metin kikerülhet.

– Ő egy jó ember, Bora. Láttam a szemében. Nem tudna ártani senkinek.

– Ááá, Saliha, ez nem igaz! Kérlek, kérlek, ne csinálj olyat, amit később megbánnál!

– Igaza van Borának, hallgass rá! – szólt bele a beszélgetésbe Dzsenna is.

– De az a börtön nem embernek való. Megverték. Bedugták a patkányok közé egy sötét lyukba. Hogy lehettek ilyen szívtelenek mindnyájan? Elveszítettem az anyámat, most veszítsem el az apámat is? Vele még újrakezdhetnénk.

– Túl jóhiszemű vagy. Gyere! – mondta Bora, és karjánál fogva kivezette a nőt az udvarra, hogy a többiek ne hallják meg, amit mondani akar neki. – Anyádat nem veszítetted el, ahogy én sem! – suttogta.

– Mi? – nyitotta tágra a szemét Saliha.

– Anyánk életben van – mondta egészen halkan, mutatóujját a szája elé téve, hogy a testvérét csendre intse, aki mind a két kezét a szájához kapta ámulatában.

– Mi? – ismételte.

– Igen, él. Később akartam neked elmondani, de most, hogy előhozakodtál Metinnel meg ezzel az ostobasággal, hogy ki akarod őt hozatni, nem várhattam tovább. Anyánk nem akarja, hogy Metin kijöjjön. Hidd el, megvan rá minden oka. Ha most kiengedik, ártani fog neki! Talán később majd kijöhet, de nem most! Viszont azt, hogy anyánk életben van, csak te és én tudhatjuk. Akkor fedi a fel titkát, amikor ő jónak látja.

– Látni akarom őt! Jól van? Allah, miért csak most mondod ezt?

– Igen, jól van. Látni fogod, türelem! De meg kell ígérned két dolgot!

– Mégpedig?

– Senkinek nem árulod el, hogy anyánk életben van, és nem hozatod ki a börtönből Metint!

– Az eljárást már elindítottam. Az ügyvédem dolgozik rajta.

– Akkor vond vissza! Most azonnal! – utasította a testvérét, majd a kezébe is nyomta rögtön a mobilját, hogy intézkedjen.

Saliha nagyon megijedt, mert nem akarta, hogy Ayşének baja essen. Előbb szorosan magához ölelte az öccsét, azután elvette tőle a telefont.

Hetekkel később…

Hetek teltek el, és senki semmit nem hallott Selimről. Bella és Refik is kereste már mindenfelé, Dzsenna pedig egészen kétségbeesett, hogy nem tudott semmit. Ruzgar az egyik családi vacsoránál elmesélte, hogy napokkal azelőtt, mielőtt még hazajött volna, Selim ott járt nála, és egy jót beszélgettek. Kokoreçet ettek, bozát ittak, mint a régi szép időkben, Selim felszabadult és jókedvű volt, de mégis volt valami, ami nyomasztotta, és amiről nem beszélt…

– Úgy érzem, Rashida, mintha a fiunk akkor elköszönt volna tőlem. Megesketett, hogy hazaköltözöm, és én meg is ígértem neki, hogy így teszek. Megkért rá, hogy béküljek ki veled is, hiszen az együtt eltöltött hosszú évek mind azt bizonyították, hogy akármi is történt a múltban, mi ketten összetartozunk, és hogy valahol mindketten áldozatok vagyunk. Nem ítélt el téged sem. Megértette, hogy nem tehettél mást. Fiatal kora ellenére nagyon is bölcs az én okos fiam. Aztán azt mondta, neki még egy-két dolgot el kell intéznie. És gondterhelt lett az arca. Akkor már valahol sejtettem, hogy nem fog hazajönni velem.

Sierra Leone, Afrika

A tenger felől érkező afrikai szellő egészen összeborzolta a hajukat. Az éghajlat és a meleg egy kicsit más volt, sokkal szárazabb, mint amit Isztambulban megszoktak.

– Látod, Selim, a mai napig feltáratlan ez a vidék – mutatott Ayşe a távolba, ahogy kiszálltak a dzsipből. – Mindenképpen akartam, hogy lásd, milyen örökséget hagyott ránk Iskender.

– De hiszen ez a te örökséged, Ayşe – mondta Selim.

– Iskender nélkül most nem lennénk itt, ebben biztos vagyok. Én csak szerencsés voltam, az öreg viszont bölcs. Nála volt a tudás és annak kulcsa, hogyan szerezze meg ezeket a területeket, hogy aztán ránk testálja. Sierra Leone gyémántmezői, melyek mélyen az ország buja, trópusi tájai alatt rejtőznek, olyan vidékek, ahol a természet ereje és a gazdag földkincsek sajátos harmóniában találkoznak. A gyémántlelőhelyek felszíne látszólag nem árul el semmit a mélyben rejlő drágakövekről, ám a talaj, az erdők és a folyók mind-mind magukban hordozzák azt az ősi titkot, amelyet csak a bányászok és felfedezők ismernek igazán.

Miután Çağatay is kiszállt utánuk, térdre ereszkedett és belemarkolt a vöröses árnyalatú agyagos földbe.

– A gyémántok itt nem csupán egyszerű drágakövek, hanem vérrel és szenvedéssel átszőtt történetek hordozói. Amikor valaki a világ bármelyik ékszerüzletének kirakatában megpillant egy ragyogó, csillogó ékkövet, ritkán gondol arra, hogy az talán Sierra Leone vörös földjének mélyéről származik, és mint ilyen, valójában mennyire sötét árnyékot vet – jegyezte meg keserűen, majd egykedvűen kiengedte a földet az ujjai között.

– Çağatay, te túlontúl borúlátó vagy. Egy ideje azt érzem, hogy inkább ellenem vagy, mint mellettem – fűzte hozzá Ayşe epésen.

– Rosszul látod, csupán a tényeket közöltem. A kezdetektől tudod, hogy ellenzem a gyémántokkal való kereskedelmet, de elfogadom, és természetesen mindenben támogatlak, segítelek. Tisztellek és szeretlek, és ezen nem változtat semmi – mondta válaszul a dervis. Ayşét ez kicsit megnyugtatta, és folytatta a rögtönzött idegenvezetést.

– Ha itt körülnéztek, látjátok, hogy a felszínen ritkán lehet megkülönböztetni a gyémántokat rejtő mezőket a környező területektől. Gyakran csak az apró, szabálytalan alakú gödrök és árkok jelzik, hogy itt valaha bányásztak. Az illegális bányászok által hátrahagyott földhalmok, elhagyatott eszközök és rozsdásodó gépek maradványai azonban – mutatott a távolban magányosan álló szerkezetekre – arra utalnak, hogy valami fontosat találtak ezen a helyen.

A gyémántmezők többnyire Sierra Leone keleti és déli régióiban találhatók, ahol a trópusi esőerdők sűrű lombja alatt fekvő folyóvölgyek és hegyvidékek rejtik a drágaköveket. A táj nagyon változatos: folyók kanyarognak a mély völgyekben, amelyek időnként hirtelen meredek sziklafalakká emelkednek. A talajt vörös agyag borítja, amit vastag, évelő fű és buja növényzet takar. Az erdők sötétek, smaragdzöldek és áthatolhatatlanok, tele madarak és más vadon élő állatok neszezésével. Egyszóval csodálatos! – áradozott Ayşe. Selim ámulattal hallgatta minden szavát.

– A gyémántért folytatott harc, a gazdagság és hatalom hajszolása nemcsak ezt a földet, hanem a rajta élő embereket is megváltoztatta… – szólt közbe a dervis, de Ayşe rosszalló pillantására elhallgatott. Selimnek mosolyra húzódott a szája a kis közjáték láttán, majd végül megszólalt.

– Nem értem. Hogyan lehetséges, hogy ennyi idő után is érintetlen maradt ez a terület? – tette fel a kérdést.

– Mert ez a föld a miénk. Mindig is az volt.

– Jó, értem, de ennyi éven keresztül hogy nem előzött be senki? Hogyan lehettél mindvégig nyugodt és biztos abban, hogy a tiéd is marad? Hogy nem vették el tőled?

– Állj, állj, állj, Selim! Csak a megfelelő időt vártuk ki. Az idő alatt, míg engem Haydar és Metin halottnak hitt, Iskenderrel keményen dolgoztunk a háttérben. Soha, egyetlen pillanatra sem merült feledésbe a gyémántmező. A tulajdonosai pedig mi vagyunk, Selim. Te és én. Pont úgy, ahogy a nagyapád ezt mindig is szerette volna. Hidd el, senki nem tudta volna elvenni tőlünk azt, ami kezdetektől a miénk volt.

A férfi még mindig alig tudta palástolni értetlenségét, de hitt Ayşének.

– Talán te ezt fel sem fogod még, de egy egész gyémántbirodalom van a kezünkben – mondta a nő örömmámorban úszva. – Arról nem beszélve, hogy sokkal több gyémánt van itt, mint amit el tudsz képzelni. Bár az is igaz, hogy Sierra Leone számos híres lelőhelyét már feltárták, a dzsungel mélyén, távol a fő bányászati területektől azonban még mindig akadnak olyan mezők, amelyeket soha nem érintett emberi kéz. Ezek gyakran nehezen megközelíthetőek; mélyen a sűrű erdőkben vagy hegyek között rejtőznek, ahol a terep nehéz és veszélyes. A helyi legendák szerint e feltáratlan régiók gazdagabbak lehetnek, mint bármelyik ismert bányamező, ám a felfedezésük kockázatokkal jár.

– És ha jól értem, akkor te ezekre is pályázol – szólt közbe Selim.

– Te itt hagynád, ha tudnád, hogy minden feltétel megvan hozzá, hogy a tiéd legyen?

– De ez már túl veszélyes – fűzte hozzá a férfi.

– Veszélyes? – nevetett fel Ayşe. – Selim, fiam, élni is veszélyes! Jó, persze, a feltáratlan mezőkön gyakran a modern civilizációnak nyoma sincs. Nincsenek utak, nincsenek hidak, és a folyók mentén csak néhány elszórt, vadon élő állatokat rejtő ösvény található. A növényzet szinte áthatolhatatlan, a hőmérséklet és a páratartalom pedig fojtogató lehet. A területet gyakran mocsarak és folyók szabdalják, amelyeken csak csónakokkal vagy ideiglenes, fából készült hidakon lehet átkelni. Igen… Elismerem, hogy ez nehézkes lehet, de nem lehetetlen! Mi pedig szeretjük a lehetetlennek tűnő feladatokat, és elég bátrak is vagyunk hozzá, hogy elérjük, amit szeretnénk.

Çağatay a hátuk mögött alig észrevehetően forgatta a szemét e szavak hallatán, mert számára továbbra sem jelentettek többet a gyémántok, mint jelentéktelen, útszéli, színes kavicsokat. A vagyon megítélésében soha nem egyezett a véleményük Ayşével, hiszen ő az anyagi javakhoz való kötődését már régen elvágta. De nem is ezért tartott ki a nő mellett és segítette már hosszú évek óta hűségesen. Halilhoz fűződő régi barátsága, valamint Iskender mester hozzá való jósága és empátiája kovácsolta össze őket. Çağatay hűsége megkérdőjelezhetetlen volt, szilárd, akár a kőszikla, és Ayşe vakon megbízott benne. Ennek ellenére a dervis kötelességének érezte, hogy mindig rávilágítson az esetleges buktatókra is.

– A bányászoknak és felfedezőknek, akik megpróbálnak behatolni ezekre a területekre, nemcsak a nehéz tereppel, hanem a vadon élő állatokkal, mérgező növényekkel és a dzsungel betegségével, a maláriával is szembe kell nézniük. Arról nem is beszélve, hogy az időjárás is gyorsan változhat, a hirtelen jött esőzések sártengerré változtatják az ösvényeket, és áradásokat okoznak a folyókon.

– Köszönöm, Çağatay! Ezekkel a körülményekkel is számoltam – tette hozzá a nő.

– Ayşe – lépett előrébb Selim –, én egy szegény családból származó fiú vagyok. Gyógyítani akarok, hiszen orvosnak tanultam. Ez volt minden vágyam, és hazudnék, ha azt mondanám, hogy letettem róla – mondta. Çağatay felfigyelt a szavaira, és szemmel láthatóan tetszett neki, amit hallott.

– Nem, nem kell lemondanod az álmaidról, csak egy rövid időre félre kell tenned őket. Számítok a segítségedre és az együttműködésedre. Nem hagyhatsz cserben, ugye tudod?

– Igen, tudom, és ne aggódj, nem hagylak magadra, de…

– Gazdag emberként térhetsz majd vissza a családodhoz, meglátod! – vágott közbe az asszony.

– Amennyiben még lesz családom…

– Te is tudod, hogy így lesz!

– Néha egyáltalán nem így gondolom. Annyi mindenen mentem és mentünk már keresztül… csupa rossz dolgon. Sokat szenvedtünk mindannyian, és most, hogy végre kisimult minden körülöttem, most, hogy eltűntek az utunkból a fizikai akadályok is, és végre tényleg boldog lehetnék a szeretteimmel, úgy érzem, mintha én gördítettem volna saját magam elé egy újabb akadályt. Egy olyat, ami még csak a kezdete valaminek, és a folytatás, ki tudja, milyen lesz. Vajon mit hoz majd az életünkbe? Hiszen még én magam sem tudom, hogy mi vár ránk. Csak azt tudom, hogy újabb lemondásokkal fog járni, amik fájdalmasak lesznek. Hát hol van ez mind az én álmaimhoz képest? Egy szerető család, a szerelmem hol és meddig tudja majd tolerálni az újabb fájdalmakat, amelyeket most én zúdítok a nyakukba?

– Az ember nagyon sok mindent kibír! Ne feledd, hogy minden csakis téged szolgál. A jelenlegi körülményeid és mindazok, akik körbevesznek. Minden út, amelyre rálépsz, és eldöntöd, hogy végighaladsz rajta, rejt magában sikereket és persze néha buktatókat is. De a legvégén nagyobb eséllyel találod meg a kincset, mint a mindent elnyelő szakadékot. Más dolgod most nincs, csak annyi, hogy higgy magadban!

– Mintha csak az öreget hallanám – húzta mosolyra a száját Selim és megcsóválta a fejét.

– Én is tőle hallottam. Talán nem ugyanezekkel a szavakkal, de a jelentése pontosan ez volt – mondta a nő. – Azon gondolkodtál már, hogy mit kezdesz majd a rengeteg pénzzel?

– Hogy mit? Abból, ami engem illet majd meg, első dolgom lesz, hogy építsek itt Sierra Leonéban és persze odahaza Isztambulban is egy hatalmas, korszerű és minden igényt kielégítő kórházat – lelkesedett.

– Amit csak akarsz! – nyugtázta Ayşe, és rátette a férfi vállára a kezét, majd előresétált és visszaült az autóba. Çağatay és Selim követték.

Hat hónappal később…

Dzsenna hasa szépen gömbölyödött. A szülésig már alig pár nap volt hátra.

– Hogy érzed magad? – lépett oda hozzá Bora, és gyöngéden átölelte a nő vállát.

– Jól vagyok, köszönöm. Én is és a baba is. Csak Selim hiányzik nagyon – sóhajtott, és leült a megterített asztalhoz Ruzgarral szemben.

– Egyél, drágám, és mosolyogj, hogy a kisunokám is jól érezze magát – buzdította Rashida, és egy merőkanálnyi levest mert Dzsenna tányérjába. – Bora, fiam, ülj le te is, egyél! – utasította a fiút, aki el is helyezkedett Dzsenna mellé.

– Én jó apja leszek Selim gyerekének. Nagyon szeretnék rád és a kicsire vigyázni – kezdte lelkesen.

– Selim vissza fog jönni, tudom! – jelentette ki Dzsenna.

– És ha mégsem? Ne áltasd magad, nem akarom, hogy csalódj!

– Az kizárt! Ne mondj ilyeneket, Bora! – emelte fel a hangját, amire Rashida és Ruzgar is felkapták a fejüket.

– Hónapok teltek már el, és Selim felől semmi hírünk nincs. Én itt vagyok, és számíthatsz rám mindenben! A nevemre veszem a gyermekét, nem hagyom, hogy bármiben is hiányt szenvedjetek.

– Nem, Bora, nem hozhatsz értem ekkora áldozatot! Neked is a saját életedet kell élned! Kitartok Selim mellett, akármennyit is kell várnom rá, mert tudom, hogy vissza fog jönni hozzánk.

– Ez nem áldozat! Én már egy jó ideje, pontosabban, amióta kimentettelek a tűzből, én azóta…

– Ne! Nehogy! Inkább be se fejezd ezt a mondatot, kérlek, mert félek, hogy amit hallanék, az megrémisztene. Én nem úgy akarok rád gondolni, mint egy kerülendő idegenre, hanem úgy, mint egy segítőkész rokonra.

– Hát nem könnyíted meg… de ha nem mondhatom ki, amit érzek itt legbelül, abba az én szívem sajdul bele. És az igazság az, hogy szerelmes lettem beléd – fejezte be mégis. Ruzgar kezében is megállt a kanál félúton a szája felé, majd inkább visszatette a tányérba. Felállt és az ablakhoz sétált.

– Elmegy az étvágyam is az ilyen beszéd hallatán. Ne tegyetek úgy, mintha Selim már nem élne! A fiam igenis él! És vissza fog jönni! Igaza van Dzsennának!

– Igen, így van, apuka – jegyezte meg a nő.

– Nagyra értékeljük a gesztust, fiam, de ha Selim egyszer visszajön, akkor mi lesz veled? Erre gondoltál már? Itt van az asszonya, a gyereke. És te? Elhiszem én a jó szándékot és értékelem is, csakhogy tudom, az nem mindig a jót szolgálja. Az önös jó szándék semmiképpen sem! És én nem akarom azt látni évek múltán, hogy te és Selim ugyanúgy háborúztok majd egymással, mint hajdanán Metin és Haydar! Nézd meg, mi lett a vége! Elég legyen a kisded játékokból, amik megölik a barátságokat és szétdúlják a szerelmeket. Nem akarok több ilyet látni a családunkban!

Bora pontosan tudta, hogy Ruzgarnak igaza van, mint ahogy azt is, hogy Selim egyszer talán tényleg, végérvényesen hazatér a családjához, de az érzésein mégsem tudott uralkodni, teljesen átvették az irányítást a józan esze fölött. Belehabarodott Dzsennába anélkül, hogy akarta volna, pedig Ayşe is megtiltotta neki, hogy szemet vessen a lányra, aki tabu volt számára.

Rashida csak csendben tette a dolgát a konyha és az étkezőasztal között, meg sem mert szólalni, de valójában ő is egyetértett Ruzgarral.

Dzsenna ekkor hirtelen összegörnyedt az asztalnál a fájdalomtól, erősen megmarkolta a keze ügyében lévő szalvétát, majd teljesen összegyűrte, mintha csak abba kapaszkodna.

– Mi az, lányom? – ugrott oda mellé Rashida.

– A baba – nyögte a nő, és két kezét alulról a hasára szorította, mint aki azzal is bent akarja tartani a gyereket a hasában.

– Gyerünk, Bora! Most mutasd meg akkor, hogy igazi férfi vagy, és hozd gyorsan az autót! – utasította Ruzgar.

Bora kiszaladt, és pillanatokon belül meg is állt a ház előtt. Dzsennát kitámogatták, majd mindannyian bementek vele a kórházba.

Şile

– Çağatay, kérlek, juttasd el ezt a kis csomagot anyámék házába, és gondoskodj róla, hogy Dzsenna kezébe kerüljön – kérte meg a férfit Selim, és elégedetten belekortyolt a kávéjába.

– Mi a terved vele, Selim? – kérdezte kíváncsian Ayşe, és visszatette az asztalra a csészéjét.

– Visszajuttatom a jogos tulajdonosának.

– Megőrültél? Nagyapád ennek a lépésnek nem örülne! Túl korai. Nem fedheted fel magad, még Dzsenna előtt sem!

– Sok mindenbe beleegyeztem a kérésedre, kompromisszumokat kötöttem saját magammal és veled is, de vannak helyzetek, amelyekben magam döntök, és szeretném, ha ezt tiszteletben tartanád.

Ayşe elégedetlenséget sugárzó arca lassan kisimult.

– Jól van. Bízom benned. Á, Selim! Míg el nem felejtem. Ha már a jogos tulajdonosoknál tartunk. A karórád. Teljesen kiment a fejemből. Tessék! – nyújtotta át egy dobozban. Selim kivette a tokból és a csuklójára csatolta.

– És én még azt hittem, hogy az út legelején ellopták tőlem – igazította meg a karján, és halvány mosoly jelent meg szája szegletében.

– Végül minden a helyére került, láthatod.

– Még nem, Ayşe. Amíg a családomat, a szerelmemet és a barátaimat újra nem tudhatom magam mellett, addig nincsenek helyükön a dolgok. De azon leszek, hogy egy szép napon hazamehessek hozzájuk.

– Egy szép napon… – ismételte meg cinikusan az asszony. – Megértelek, Selim, de még csak az út legelején járunk, és számtalan feladat vár ránk. Ha úgy gondolod, hogy ez csak amolyan sétagalopp lesz, hogy csak gyorsan elintézzük a dolgunkat és dúsgazdagon hazatérünk, nagyon tévedsz. Sokat kell dolgoznunk a sikerért, és kőkemény lesz. Iskender is megmondta, hogy az út még csak most kezdődik el. Mondhatod, hogy nem te választottad, de ha jobban belegondolsz, te is beláthatod, maga az út választott ki téged erre a küldetésre. Ezért nagyon becsüld meg magad! Már nem szállhatsz ki! Az talán még veszélyesebb lenne, mint benne maradni.