SZÉP
VERSEK
20120–2021

Összeállította
Szegő János

© Magvető Könyvkiadó, 2019

In memoriam
Bertók László és Térey János

A versek az alábbi lapokban jelentek meg:

2000, Alföld, Ambroozia, Apokrif, Bárka, Élet és Irodalom, Eső, Ezredvég, Forrás, Helikon, Hévíz, Híd, Hitel, Irodalmi Jelen, Irodalmi Szemle, Jelenkor, Kalligram, Kortárs, Korunk, Látó, Magyar Napló, Mozgó Világ, Műhely, Műút, Pannonhalmi Szemle, Parnasszus, Prae, Székelyföld, Tiszatáj, Új Forrás, Vigilia

A kötet szerzői

Aczél Géza
Áfra János
Ágh István
Ayhan Gökhan
Babiczky Tibor
Bajtai András
Balázs Imre József
Borsik Miklós
Csehy Zoltán
Csobánka Zsuzsa Emese
Csordás Kata
Darvasi László
Demény Péter
Deres Kornélia
Domján Gábor
Fekete Richárd
Fekete Vince
Fenyvesi Orsolya
Gerevich András
Gergely Ágnes
G. István László
Grecsó Krisztián
Győrffy Ákos
Győrfi Kata
Harcos Bálint
Hartay Csaba
Hevesi Judit
Izsó Zita
Jász Attila
Jenei Gyula
Kabai Lóránt
Kállay Eszter
Kántor Péter
Karácsonyi Zsolt
Karafiáth Orsolya
Kemény István
Képes Gábor
Kerber Balázs
Kiss Judit Ágnes
Kovács András Ferenc
Kőrizs Imre
Krusovszky Dénes
Kukorelly Endre
Kürti László
Lackfi János
Lanczkor Gábor
Láng Orsolya
László Noémi
Lator László
Lövétei Lázár László
Lukács Flóra
Markó Béla
Marno János
Meliorisz Béla
Mesterházi Mónika
Mohácsi Balázs
Nagy Márta Júlia
Nádasdy Ádám
Nemes Z. Márió
Németh Zoltán
Nyerges Gábor Ádám
Oravecz Imre
Pál Sándor Attila
Parti Nagy Lajos
Payer Imre
Peer Krisztián
Petőcz András
Pollágh Péter
Sajó László
Schein Gábor
Simon Márton
Sopotnik Zoltán
Szabó T. Anna
Szálinger Balázs
Székely Szabolcs
Szijj Ferenc
Szőcs Géza
Szőcs Petra
Takács Zsuzsa
Terék Anna
Toroczkay András
Tóth Krisztina
Turi Tímea
Ughy Szabina
Vas Máté
Vida Kamilla
Visky András
Vörös István
Zalán Tibor
Závada Péter
Zilahi Anna

Takács Zsuzsa

A szerző álma

Szendergek egy fehér vaságyban a színfalak

mögött. A színpadon éppen az életemet

játsszák. Hallgatom a süketek közti

párbeszédet, a korholást és tiltakozásomat:

a kihangosított belső monológot. Időnként

végighömpölyög a nézőtéren a nevetés.

A felvonásközi első szünetben a közönség

a helyszínen marad, várja a folytatást,

de a másodikra hazamegy vagy egy színházi

vacsorára. Látom, üresek a széksorok.

Szeretnék velük üldögélni a csillárfényben,

társalogni az utolsó hajókról, az ellobbant

csillagokról, az elsüllyedt városokról,

zsarnokunk csibészes mosolyáról

(rajongtok, ugye, értem?), de az álmosságtól

a szemem leragad. Ha a becsengetésre sem

öltözöm fel az ágyam mellé készített

bohócruhába, alszom már örökké.

A helyről és az időről

K. I. leveleire

Végül nem jegyeztem le a visszatérő álmot,

bár más volt, mint addig, valamennyit enyhült,

öregedett, romlott. Másolat volt talán, vagy valakik

visszavonták. A felébredés után még ott tébláboltam

a minden hamis ígérettől megfosztott, kráterek

szabdalta felszínen. Felidéztem az órát és napot,

szerelmi búcsúnk mozzanatait Szigligeten, amikor

a nyitott szekrényajtó előtt álltam, csomagolni

akartam, te az ágyamon ültél és figyeltél.

Nem ért váratlanul a búcsú. Készültem rá én is.

Négy-öt évvel azelőtt, befelé az egyetemre, egy

reggeli órán a Déli metrómegállóban össze-

találkoztam E. Z. filozófussal. Ez volt az első

figyelmeztetés. Az időn és téren kívül rekedve állt

a szerelvény utolsó kocsijának kinyílt ajtaja előtt,

és képtelen volt dönteni, hogy beszálljon-e,

vagy sem. Hátára tettem a kezemet. Ráfeszítettem

az ujjaimat, mint gombnyomásra elindult erre.

Egy megállónyi idő múlva a jelenet megismétlődött.

Döntésképtelenül toporgott a kocsiban. Meg-

érintettem újra – holott gyaníthattam volna,

mire készül. Megérkeztünk – mondtam. Ekkor

kilépett a baljós térre. Este felhívott a barátnőm,

B. Zs., aki szintén élt még (mint mindannyian mi itt

a versben), s aki halott azóta, azzal a hírrel, hogy

a filozófus a sínek közé ugrott, nem halt meg,

de fél karját levágta a begördülő szerelvény.

Nos hát ez a történet járt az eszemben Szigligeten,

amikor jó néhány év múlva a nyitott szekrényajtó

előtt álltam. Szerelmünk éppen véget ért. Csomagolni

kezdtem, de nem tudtam dönteni, a könyvekkel

kezdjem, vagy a pulóvereket tegyem legalulra.

Meg az, hogy miattam lépett ki E. Z. a baljós térre,

amiről persze tudtam, hogy nem igaz. Mint

újszülött, szapora macskakölykök hulltak a világba

könnyeim. Te az ágyamon ültél, és figyeltél.

Utolsó beszélgetés

Mindennapi kenyerünket
add meg nekünk ma

Egy félálomban megfogalmazott verset akartam

volna lejegyezni éppen. Éber voltam, mint mindig

ilyenkor. Január vége volt, kilenc évvel ezelőtt, hajnali

három és fél négy között. Hirtelen megszólalt a telefon.

Felvettem azonnal. Rába György – mondta a hang.

Megköszönte a levelemet, amelyet (kilenc éve és)

egy hete postáztam neki Babits-díjához gratulálva.

Ott voltam én is a díjátadón, csak ő, az ünnepelt

nem jelent meg „az influenza fertőzés veszélye miatt”.

Csak egyben téved, nem az influenza miatt

maradtam távol, kórházban voltam – igazított ki.

Nem okoskodtam és nem magyaráztam. Éreztem,

hogy beszélgetésünk fontosabb, mint a tények.

Rátértünk sokadik elesésének következményeire.

Elbüszkélkedett vele, hogy nincs teljesen egyedül,

nevelt fia gondoskodik róla, bár – tette hozzá –

a szolgáltató nem szállította ki az ebédet aznap,

s ahogy látom – a hangja megbicsaklott –, már

fél négyre jár. Szerencsére volt még két szelet

kenyér itthon és egy adag előre megfőzött keserű

kávé – ironikusan nevetett. Beszélgetésünk tizenöt

percnél nem tartott tovább. Rába György kifáradt.

S még éjféli ebédasztalát is le kellett szednie.

A gépies fiúk

Mihelyt az utcára kilépett, látta, hogy eltévedt,

nem ki-, valójában befelé lép, önmagában bolyong

kiutat keresve. Kezében ott a papír reklámtáska,

a cipőbolt ajándéka, az előző napon vásárolt

gyászfekete körömcipővel. Azt szerette volna gyász-

pirosra cserélni, de nem találta a cipőboltot.

Átrendezték az utcát, állapította meg: ez már a jövő.

A posta, a pékség, az orvosi rendelő bezárt.

Lőtér került a játszótér helyére. A szavak eszüket

veszítve föl-le rohangáltak a tarlott bokrok ágai közt.

Istenem, pedig mennyire szerette a szavakat!

Könyvek, írta nemrég, öletekbe hajtom a fejemet.

A gépies fiúk, a fölsorakozott szakasz zárt

alakzatban állt az egykori játszótéren.

Az agyaggalambok szárnya elsötétítette az eget.

Az agyagbábuk ajkukon végső csörömpöléssel

hanyatlottak el minden pillanatban.

Lövések zaja szűrődött át a zavaros múltból.

A szintetikus fű ott serkent a szintetikus napban.

Ez már a jövő, állapította meg, mikor az utcára

kilépett, és látnia kellett, hogy nincs kiút.

Legyünk pontosak, figyelmeztette magát,

legyünk sírig hű krónikások, s fölírta az első

mondatot: megy minden, mint a karikacsapás.

Terék Anna

Szaturnusz

Tolnai Ottónak,
nyolcvanadik születésnapjára

zuhanunk mind

azt mondják

Ottó bácsi

hogy zuhanunk

mind a végtelenbe

a Nap a bolygók a holdak

azt mondják

a gravitáció hiánya pont

a zuhanás miatt van

ha űrhajósokat

képeznek ki és

súlytalanságba akarják

hajítani őket

egy repülővel magasra repülnek

majd zuhanni kezdenek

akkor lebeg a repülő belsejében

az ember

megszűnik a gravitáció

zuhanunk mind

Ottó bácsi

zuhan a Nap

a csillagok

ki tudja hová hullik alá

ez az univerzum

ki tudja mi lesz

ennek a zuhanásnak a végén

az arabok szerint

mély a pokol

ha az embert belehajítják

hetven évig zuhan

míg eléri az alját

és mégis

zuhan az univerzum

de melyik irányba?

az összes csillagjával

bolygókkal

a Földdel

ami meg

kapaszkodik az emberekbe

zuhanunk hát mi is a földdel

Ottó bácsi

valahol ez félelmetes

ha az ember hetven évig zuhan

talán leér az aljáig

vagy épp az aljától indulva

kijut a fényre

nyolcvanévesen

az ember már

biztos a fényre ért

ha nézem az arcát

fénylik bizony

Tolnai Ottó-estek után

ha nézem magát

Ottó bácsi

nekem mindig a Szaturnusz jut eszembe

mert egy terem bármelyik pontján is áll

mindig egy gyűrű veszi körül

magát mindig

körülállják az emberek

sokszor ugyanazok az emberek

sokszor nagyon szorosan

nehéz odaférni a fényhez

pedig ha adnának helyet

akkor én megkérdezném

hogy milyen volt

kizuhanni a fényre

felérni az aljától

nyolcvan év alatt már

biztosan kijutott

és gravitáció ide vagy oda

már biztos nem zuhan

látni a szemén

ha a gyűrűn keresztülnéz

az ember

milyen lehet

Ottó bácsi

a fényben lebegni

és abbahagyni

a zuhanást?

Tóth Krisztina

Babzsák

Rendeltem százliternyi tölteléket.

A kis golyók rugalmassága csökken,

ahogy egymással folyton összeérnek,

és megtörnek, mint a sejtek a bőrben.

Egyszer csak lent ültem már a földön

sajgó derékkal, pár tömött év után,

és azt gondoltam, ezt most még újratöltöm,

feszesítek a hasas, bő ruhán.

Három nap múlva meg is jött csomagban.

Figyelmeztettek, hogy kell majd valaki,

aki segít, hogy mellé ne folyassam,

a babzsák száját végig tartani.

Biztos nehéz, de mégse lehetetlen.

Lejött velem a fiam a garázsba,

és amíg én a huzatot leszedtem,

a töltelékről a madzagot levágta.

Vagy két órán át küzdöttünk, hiába.

Nagyon figyeltünk, mégse működött,

repült a műhó, alig jutott a zsákba,

szétterült lassan, mint a színházi köd.

Aztán lassacskán csak meglett a babzsák.

Aznap volt a huszadik szülinapja:

a fiam ingerülten nekilátott,

hogy még a huzatot is visszarakja.

Gyömöszöltük és húzkodtuk, miközben

várták már őt, de félúton megállt,

nyomorgattam az oldalát, és nyögtem,

de a babzsák csak nem hagyta magát.

Végül neki már indulnia kellett,

üzent is később, hogy rendben odaért,

míg én a tömött huzatot törölgettem,

ahogy húsz éve a nővérek a vért.

Budapest-dal

Hidak alatti örvény arcán

nevető holdszáj, vízbe esve,

távolodó hang öblös mélye,

kariatidák pillérteste –

Se földön már, se égen,

sose lesz újra régen.

Budapest éjjel, nyári álom,

huzatos lépcsők, ablakfények,

idegen házak, sokszor látott

filmből az arcok visszanéznek –

Se földön már, se égen,

sose lesz újra régen.

Hova mennél el, hogyha mennél,

hova is szöknél önmagadtól?

üres utcákon jár az emlék,

csenevész fák közt szél barangol –

Se földön már, se égen,

sose lesz újra régen.

Rohanó felhők hátterével

hajnali templom fénylő tornya.

Láttam a várost zúgni ébren,

galamb repült egy kőszoborra –

Se földön már, se égen,

sose lesz újra régen.

Láttam a várost hömpölyögni,

vízben álltak az utcalámpák,

zsákok a veszteglő hajókon,

szemetes parton széttört rámpák –

Se földön már, se égen,

sose lesz újra régen.

Láttam a várost téli estén,

hajnali fagyban a hókotrókat,

tompa fehérben kék fény forgott,

hamuszín arcok járdát szórtak –

Se földön már, se égen,

sose lesz újra régen.

Láttam az utcán fél pár kesztyűt,

integetett egy ágra húzva:

isten veletek, minden eltűnt,

visszajön egyszer élni újra,

de se földön, se égen,

sose lesz újra régen.

Vatera

Babát kerestem, eladó babát.

Egy játék babát a régi helyett,

karácsonyra a kislányomnak egy

olyat, mint amit egyszer elhagyott.

Azt írtam be, hogy használt, ép baba,

és reméltem, hogy annyiféle közt

találok ugyanolyat, mint másik,

és új ruhában neki adhatom.

Erre egy testet dobott fel a gép:

jóval nagyobbat, mint a kisdedé.

Rám nézett pont, a múltból jött elő,

és azt kérte, hogy vigyék innen el.

Én Istenem, hát hogy került ide?

Hol van a kisded, nem ezt akarom,

nem ezt a kétrét hajtott meggyötörtet,

de a képernyőn ő jött most elém.

Én licitáltam, de más leütötte

azt a rémült gyereklányarcú

százharminc magas guminőt, aki

fehér térdzoknit és szandált viselt.

Cserélhető szemszínnel, háromféle

hajszínnel, három testnyílással

hirdették, folyadék is a dobozban,

hüvelye tizenöt centiméter.

A folyadék a tisztításra szolgál.

Valaki azóta már kifizette,

elszállították, lesz majd neki apja,

diszkrét csomagban viszi a futár.

Szerettem volna elhozni a testet,

hogy abban a hosszúkás dobozban

valahol méltón eltemessem,

mielőtt télen csonttá fagy a föld.

Papírkoporsó, benne a gyerekkor,

kotortam volna avart is fölé,

hogy végre elnyugodjon, aminek kell,

de sokat kértek érte, túl sokat.

Folyton feltűnik valahol egy arc, hogy

hasonlítson egy másik, elveszettre,

de ha szólítom, elsüllyed megint,

és sírni kezd, ha mégse keresem.

Mindig hiányzik hozzá egy kevés.

Hányszor hallottam apámtól: terád

az Isten pénze nem elég. De hol van,

hol az az Isten, és mennyi az elég?

Turi Tímea

A legrövidebb út

Férfiuról szólj nékem, múzsa, ki sokfele bolygott?

Múzsa se vagy, és nekem nincsen kedvem

folyton a férfiakról beszélni.

A bolyongást ismerem, ezért szívesen hallgatnék történeteket

valami másról.

Amikor még nem utaztak szélsebesen a városok között,

amikor a kommunikáció még nem nyilvános monológok kihallgatása volt,

amikor a ropogó tűz köré gyűltünk,

akkor két pont között a legrövidebb út a beszéd volt.

És Odüsszeusz, ez a szőrös pacák

mégis eltévedt e két pont között.

A tízmillió költő országa

Mikor félig leszedve már az asztal,

és a süteményes szalvéták fölött

még töltesz egy pohárral, és elengednéd magad:

a házigazda előveszi verseit.

Hány mappa lapul hány lakásban?

Hány múltban eltemetett régi napló,

hány kitépett noteszlap?

Mennyi túlcsorduló, megfogalmazhatatlan pillanat

ragadt a félköríves csészefolt alá?

Én nem tudok nevetni rajtatok,

ügyetlen rímek, mikrofonba búgott rossz hasonlatok.

Én is voltam kamasz, és ti se nőttetek még fel,

a hajatok hiába őszül.

Hiába állapodtatok meg,

a régi tévedések szóra bírnak.

Pedig hiába mondod ki, a szó attól még

nem lesz a tiéd, és a jelentése pláne.

A házigazda felnéz, és kivár.

Még nem tudja, milyen hatást szeretne,

s míg arcunkra fagy a biztató mosoly,

ő hangtalan lapoz. És csak lapoz.

Budapest, 2020. ősz

Kitakarja a várost a nap a köd alól,

lehúzza róla, mint a paplant

álmos gyermekéről az anya.

Félek.

Ebben nincsen semmi meglepő,

de hogy más is fél: az rettenet.

Csöndben vár a taxis,

nem panaszkodik, a villamoson

nem kiáltanak a telefonba a nénik:

drága a tej. Nem köszönnek egymásra

az ismerősök, az ellenőr elkerül:

mindenki méreget, mindenki hallgat:

csak leveleket ír majd este csupa nagybetűvel.

Egy óriási paplan alól szabadul a város,

kitakar alóla, amitől nem láttuk

egymást: ott didergünk meglepetten.

Testünk szép és csúnya: védtelen.

Nem készít reggelit, nem kísér ki a fürdőszobába,

nem simogatja meg az arcod:

csak lehúzza a paplant, a nappaliba csörtet,

onnan kiáltja vissza: indulás.

Ughy Szabina

Pilinszky lámpája

Egy parasztházban állt volna.

Klasszikus formájú, nagy, nem túl praktikus,

porcelán, egy rossz mozdulat, és már darabokban.

A fénye meleg, otthonos.

Albérletek, szállások és átmeneti, szűk szobák után

én is ebbe a parasztházba készülök.

A becsomagolt étkészlet, a sosem használt ágytakaró,

a gyarapodó könyvtár mind arra vár,

hogy majd egyszer jó lesz,

igazán jó lesz közéjük hazatérni.

Esténként látom a fehérre meszelt, vastag falakat,

a homlokzat két, kis méretű ablakát, a zöldre festett spalettákat,

az őszirózsát és a körtefát a járda mellett, a kikopott küszöböt,

és érzem a vetemedett ajtó rézkilincsének hidegét.

Az állatok szaga este felerősödik, ez még inkább megnyugtat.

A tisztaszoba egyik sarkában lavór és szappan,

egy székre kopott, hófehér törölköző terítve.

Az egyik gerenda görcséből mintha valaki nézne kifelé.

Az asztalon kenyér és bor.

Elviselhetetlen, hogy ember még sosem járt itt.

Csak még pár év, aztán itt hagyom a várost,

mondogatom, ha kérdezik, hogy vagyok.

Addig is hiszek, igyekszem hinni,

hogy miben, azt annyira tudom csak,

mint azt, hogy milyen lehet egy parasztházban élni,

ahol a vetetlen ágy mellett

egy égve hagyott porcelánlámpa világít.

Vida Kamilla

Csigaház

Azt szerettem volna, ha a verseskötetem borítóján

egy barátnőm fotója szerepel.

Van egy fűzője a gerincferdülése miatt,

sosem hordja, de mindig magával cipeli,

húzza a kollégiumi folyosón,

csigaként viszi a házát, nincs otthona.

A szerkesztők azt mondták, hogy a kiadó

régi tradícióit szeretnék visszaállítani,

és egységes, minimalista sorozattervet készíttetnek

egy profi dizájnerrel.

Az emberi arcok amúgy is rosszul néznek ki a könyveken.

A hátsó borítóra anyámról készült képet szántam,

ahogy első nap ül az iskolában,

a háttérben az ábécével, mosolyog, azt gondolja,

hogy elérkezett a helyre,

ahol az embernek céljai lesznek.

A borító szép lesz,

bízom a szerkesztőimben. Nem számít, hogy nekem az

fog róla eszembe jutni, hogy nincsenek rajta.

Mikor áprilisban a kocsma fala narancsba borult,

és a vizes szemű senkiket néztem, ahogy azt énekelték,

mindnyájunknak el kell menni,

egy pillanat alatt értettük meg végre, hogy

most már tényleg szolgák vagyunk, kutyák mind.

Akkor is ők tudták először kimondani nevetve:

márpedig valahogy élni kell.

Ők, akik ott vannak az elő- és hátlapon.

Valahogy élni kell, és lényegtelen

kérdésekben dönthetünk,

és nem muszáj szándékosan rosszul választanunk.

Lillának hívják, ez is milyen vicces,

nem hasonlít nőkre versekből.

Anyám sem egyébként. Mondjuk, olyan nők

nem is léteznek, akikről a versekben írnak.

Persze ez is egy vers voltaképp,

amiben akár hazudozhatok is egy fiktív borítóról,

és az ölelésről, amiben úgy szorítottál,

hogy el merted engedni a kezedből a házad,

Csiga.

Valahogy élni kell, mondjátok.

Így altattatok el, ezt tanítottátok,

ha hazád nincs, hát otthonodnak légy híve rendületlenül.

Zamárdi

Tömve a zamárdi szabadstrand –

ez egy első és utolsó találkozás itt,

a kürtőskalács vagy a Red Bull merch

kígyózó sorát célozzam meg

tüzet kérni? Martin Sonka vezet összetettben, tudom meg

anyámtól, akinek előző nap még nem volt fogalma, hogy

létezik ez a sportág, mára viszont

kiművelte magát a szabályokból.

Élvezni kell a nyaralást, akkor is, ha hideg a Balaton.

Élvezni mindent, ami pénzbe kerül.

A tömeget összekötő kapocs az a történet, amire

közösen nem figyelnek, ha egybegyűlnek.

Zavarba ejtően átlagos minden,

az erősítőkből üvölt

az Érdektelen Sportágakat Közvetítő Férfi hangja,

a külföldiek fotóznak, a kisgyerekesek gyereket nevelnek.

Bessenyei Péter bemutatója következik nemsokára,

voltam egyszer ő a Mr. X-ben egy Kőrös-parti stégen.

A master kategória előtt a szpíker felkonferálja

a magyar himnuszt.

A strandhossznyi embersereg feltápászkodik

a pokrócokról, arrébb rakja a debrecenit.

Ha zavarban vagyok, a szüleimet utánzom, ők is állnak,

ezrek bámulnak egyenes háttal

egy szabadon választott pontra Tihany és Füred között,

és némán hallgatják a hamis popfeldolgozást.

A tömeg jól tűri a kínos pillanatokat,

legfeljebb mémet készít belőle,

hogy túléljen minden további megpróbáltatást.

A tömeg nem fél, csak ijesztgeti magát.

Tudja, hogy nem ő irányít,

felelőssége nincsen. Aki irányít, annak nem érdeke,

hogy a tömeg vesztét kívánja.

Ez szentmise, imára kulcsolt kezek a fémdobozos

üdítőkön, a szemétkupac az áldozat,

a nyolcadik futam után úrfelmutatás.

Fő szabály: aki nem hisz, az is szolgál.

Szép a táj, csak az idő szar,

ezt hívják kompromisszumnak.

A cirkusz mindig is ingyen volt,

a kenyeret ki kell érdemelni,

a kenyérnek kell örülni, a kenyérről kell dalokat írni,

kenyérarcú szobrokat kell állítani.

Megszűnt a József Attila Kör

Beomlott alattunk a szigligeti terasz –

írja az újság. Illetve dehogy írja,

az újság előbb szűnt meg,

mint hogy amaz beomlott volna.

Hagyaték nincs – pár száradt krizantémot

nem dicsőség ellopni a ravatalról,

Antigonét pedig manapság hamarabb elsöpörnék,

mint Polüneikészt.

Beomlott alattunk a szigligeti terasz –

a terasz, ahol az utolsó pillanatig arról beszéltünk,

hogy bizony, az be fog omlani.

Az omlás régebben mindig csak akkor merült fel,

mikor elmúlt öt óra, és a legújabb fiatal irodalmi formáció

túl volt a bemutatkozáson, a moderátor kérdésére pedig

megválaszolták, hogy Kemény István a költői példaképük.

Akkoriban, mikor már közeledett, meg sem vártuk

a delet, inni kezdtünk, és az omlásról meg az újságról

osztottuk meg egymással rémes fantáziáinkat.

Beomlott alattunk a szigligeti terasz –

mind ott voltunk, tudjuk, hogy történt.

Ha hagyaték nincs is, örökség van,

néhány elharapott kérdés.

Egymást, ha nem is szeretjük,

de megszoktuk már, és ezek az örökölt kérdések

másokat úgysem érdekelnek.

Legalább nem a csend volt, kedves kollégák.

Alattunk omlott be, ezt mind tudjuk,

unk, unk, mind ott voltunk.

Ec, pec, kimehecc, zuhanyzás, alvás, metró.

Keresztül lehet-e hazudni magunkat az igazsághoz,

fejlődtünk, vagy csak kifinomultan regresszálunk?

Unk, unk, mikor beomlott a terasz,

valamiért ott voltunk.

Zilahi Anna

Olló

Mutatja magát a franciakert,

összezár a ritkító olló.

Formák, melyeket senki nem kért,

önkény sablonált.

Belevág a lombba, nevet a formázó fűrész,

mindenütt vasak okította álciprusok.

Mosás, fejmasszázs, hullanak a tincsek.

Töredezett hajvégekkel riogat

egy éjjeli citylight, a korukkal

szégyenítő ősfák kiárnyékolják

az általa leadott fényszennyezést.

A sarjak nyesegetését fiatalkorban kezdeni,

a hajtásokat mindig a korona palástjához

szabni, így érni el a kívánt szimmetriát.

Mosás, kondicionálás, szárítás.

A hajtömeg elnehezül, letapad, összeáll.

A felkopaszodott ágat mint meghiúsulást,

egy mozdulattal durván lemetszeni.

Kitekinteni a tagadással vájt légfolyosón.

Hajtásokat visszavág, ellép, hunyorít.

Ellenőrzi a vonalakat, a geometriát.

Elégedett, mégis formázza tovább.

Nyesés, metszés, vágás, a virulens

élet visszavezetése egyetlen

enyészpontba. Így mozgatja a kart

a bűntudat sejtanyagcseréje.

A normát valaki épp egyenesre vágja.

Elégedett, de nyiszatolja tovább.

Mutatja magát valamilyennek,

mutatják valamilyennek.

Bent a pulzus, kint ollócsattogás.

Echolokáció

Egymás szavait visszhangozzuk, így válunk magunk is visszaverődéssé. Nem tudjuk, hol vagyunk, az önelvesztés folyamatos beállásából miért születhet új tájékozódás. Felvesszük, amire szükségünk van, kibocsátjuk, amire nincsen. Nyomainkban másfajta káosz rak fészket, de nem empatizál. Felsír a ködkürt, hangjára elold a teherhajóhad. Magas árrésű rakománya rögzített a hullámzásban, lassú feleződés felé utazik a hosszú életű anyag. Szeli a víztükröt az orr, a szilárd acél indifferenciája hasítja két cseppfolyós partra a megtartó óceánt. Testvéreink a vízben nem kerülhetik el a tébolyt, radarunkon mozgó objektumok, radarjaikon programhibák vagyunk. Visszavárt hírnökeik feloldódnak az olajsűrű kakofóniában. Egymás szavait visszhangozzuk, de nem vagyunk egymás viszonyítási pontjai. Fülsüketítő magunkra maradtság. Zaj a logikában.

Fata morgana

A figyelem szívós iszamlása a fájdalom

elől játszi kergetőzésnek mutatja magát,

aminek – ne legyenek kétségeink –

része az öntettenérés. A fókuszvesztés

lelepleződése még sosem szolgálta ily szorgalommal

a fókusz elvesztését – ahol minden tükröződő felület

minket ver vissza, a menekülő arcot, a semmit,

egy képet, mely végtére is egy pillanatnyi folyamat

az agyban. Lecsukódik a szem, de a kép nem ereszt.

Legféltettebb kincsem a belső visszakozás:

pazarlás, ha nem hallgattatik meg.

Mégis van, aminek egyszerűen nem lehet ellenállni.

A délibábnak, tudod, nincs ott, de belenézel a villódzásba:

a szem receptorainak extravagáns tévedése.

Belenézel abba, ami nincs ott, hogy mégis tetten érd.

Forró aszfalt, tűző nyári nap, az illúziók végül leleplezik saját magukat.

Forró aszfalton megindulni, futni valami felé, ami nem elérhető.

Hazáig futni, nem találni otthont.

A legkiszolgáltatottabb pillanatban kísért meg az, aki nincs ott.

Aki sosem volt ott. Hazatérés, mikor bizonygatnod kell,

jó vagy. Érthetetlen kritériumok alapján

nem felelsz meg. Ez a szabály, nem felelsz meg.

Hazatérés: egyszer meg fogok felelni.

Hazatérés: mondani, amit hallani akarnak.

Hazatérés: feloldódni a megfelelésben.

Elrántom a tekintetem a délibábról, és csak

annyit kívánok görcsbe rándult gyomorral:

lépjek oda magamhoz ott, ahol vagyok.

A könyvben szereplő fotók készítői

Bach Máté: Nyerges Gábor Ádám

Bak Rita: Payer Imre

Bakos Stúdió: Szőcs Géza

Bazánth Ivola: Harcos Bálint

Bezzeg Gyula: Terék Anna

Birki Bernadett: Aczél Géza

Bíró István: Visky András

Bokor Krisztián: Deres Kornélia

Borbély Ádám: Képes Gábor

Burger Barna: Kukorelly Endre

Czimbal Gyula: Lanczkor Gábor

Dallos István: Sopotnik Zoltán

Dávid Botond: Kovács András Ferenc

Dénes Zoltán: Fenyvesi Orsolya

Deres Kornélia: Pollágh Péter

Dézsi Judit: Ayhan Gökhan

Eperjesi Noémi: Demény Péter

Farkas György: László Noémi

Fazekas Márta: Fekete Vince

Fényes Gábor: Grecsó Krisztián

Gál Csaba/PIM: Petőcz András

Gerőcs Péter: Gerevich András

Gy őrffy-Kovács Adrienn: Győrffy Ákos

Hartay Csaba: Bajtai András

Hegedűs Gyöngyi: Jász Attila

Herr Martin: Vas Máté, Vida Kamilla

Hon, Ng K: Ughy Szabina

Horváth Gideon: Zilahi Anna

Horváth Győző: Peer Krisztián

Illyés Csaba: Jenei Gyula

Iskander, Bahget: Lövétei Lázár László

Juhász Katalin: Kürti László

Kecskeméti Kálmán: Ágh István

Kiss Tibor Noé: Csordás Kata, Mohácsi Balázs

Kleb Attila: Zalán Tibor

Klein Heni: Kőrizs Imre

Koronczi Endre: Karafiáth Orsolya

Kovács Endre: Domján Gábor

Kovács Levente: Győrfi Kata

Kozma Zsuzsa: Sajó László

Kropf Attila: Tóth Krisztina

Lukács Fanni: Lukács Flóra

Máté Péter/Jelenkor: Závada Péter

Meliorisz Péter Bálint: Meliorisz Béla

Moldvay Katalin: Láng Orsolya

Molnár Ádám/Népszava: Babiczky Tibor

Molnár Mihály: Lackfi János

Nagy Boglárka: Borsik Miklós

Nagy V. Gergő: Szőcs Petra

Németh Dániel: Krusovszky Dénes

Rab Zoltán: Markó Béla

Roguska-Németh, Magdalena: Németh Zoltán

Skiba, Dirk: Nemes Z. Márió

Slezák Zsuzsa/Jelenkor: Simon Márton

Som Balázs: Áfra János

Stekovics Gáspár: Gergely Ágnes

Szalay Dávid: Fekete Richárd

Szarka Károly: Kerber Balázs

Szentes Zágon: Karácsonyi Zsolt

Szilágyi Lenke: Darvasi László, G. István László, Kántor Péter, Kemény István, Marno János, Mesterházi Mónika, Nádasdy Ádám, Oravecz Imre, Pál Sándor Attila, Schein Gábor, Szabó T. Anna, Szálinger Balázs, Szijj Ferenc

Szőcs Petra: Balázs Imre József

Szöllősi Mátyás: Kiss Judit Ágnes

Szüts Miklós: Parti Nagy Lajos

Teszler Tamás: Csobánka Zsuzsa Emese

Valuska Gábor: Kállai Eszter, Hevesi Judit, Lator László, Székely Szabolcs, Takács Zsuzsa, Toroczkay András, Turi Tímea

Zykmund, Jiří: Izsó Zita

Tartalom

A kötet szerzői

Aczél Géza

árcédula

arcél

Áfra János

Felezési idő

Bontatlan tenyér

Nukleáris béke

Ágh István

Vak lottóárus

Szomszédasszony

Testamentum

Hirdetve törvényt

Ayhan Gökhan

Hajó

Paleokastritsa

Babiczky Tibor

Életvonal

Eseményhorizont

Bajtai András

Halottainkat visszavárja

Balázs Imre József

Műtét után

Borsik Miklós

Átoknaptár

Csehy Zoltán

Štúr szobra Párkányban

[Emlékszem, H. Z. azt mondta, az nem lehet]

Csobánka Zsuzsa Emese

Időre mérve

Elhagyott házak

Doktor H.

Csordás Kata

A kihelyezett konzul panasza

Egy ismeretlen kontinens felfedezése

Darvasi László

Vidám mondatok

Vidám versek a vidám futószalag mellől

Demény Péter

Prospektus

Deres Kornélia

Egy kelet-európai célnak megfelel

Negyvenes nők az életemben

Gyévocskák

A hős diadalmas kivonulása

Domján Gábor

Családi levelezés

Kitchener, Pilgrims

Fekete Richárd

Esküvői album

Fekete Vince

Exterritórium

Partitúra

Letarolt kultúrák

Fenyvesi Orsolya

A határtalanról

Horror Vacui

Gerevich András

A tenger virágai

Lélegzetről lélegzetre

Gergely Ágnes

Szomjazva ébred

Kiúttalan

Tóth Árpád ablakai

Hontalanok, 57

G. István László

Újabb sakk

Angyalgyökér

Nő a parkban

Példázat koronavírus idején

Grecsó Krisztián

Magánapokrif

Balázsolás

Az én arcom

Győrffy Ákos

Nyolc töredék egy elveszett elégiából

Győrfi Kata

a nyár, amit megálmodtam

Látható ága

Harcos Bálint

víz

Hartay Csaba

Évszakszédelgés

Éjtömeg

Hevesi Judit

Terapeuta

Induló

Izsó Zita

Átváltozás

Böjt

Olvadás

Tiltott sziget

Jász Attila

[Láthatatlan teremtés. Medulini álomszótár]

Angyal háttal

Remélem, van ott valaki

Jenei Gyula

Álom a vonaton

Járványnapló

Kabai Lóránt

álló nap szíves

várhatatlan halálhírrel

senki sem ezt a tavaszt

Kállay Eszter

mitartjaössze

társasági közhely

Kántor Péter

Örök nyár az Oktogonon

A hallgatás falára

A karantén idején

Négykézláb őszintébben

Karácsonyi Zsolt

Longobárd, hosszú éjszaka

Levél az álomhoz

Karafiáth Orsolya

Se földön, se égen

Kemény István

Közlemény

Képes Gábor

Vízivárosi víz

Kerber Balázs

Szeme előtt

Kiss Judit Ágnes

Gloria victis

Terminustúllépés

Kovács András Ferenc

A város elhagyása

A Látó – Batsányihoz

Nyári szerencsétlenség

Kőrizs Imre

A győzőknek

Portrék

Krusovszky Dénes

Ha ilyen lesz a vége

Éjszaka sétálni

Madarak bámulnak

Előszó

Kukorelly Endre

Két és háromnegyed szonett Tandorinak

Kürti László

zamioculcas

azt a fenyvest

Lackfi János

A halottal szelfizés zsoltára

Lanczkor Gábor

Szőke Tisza

Láng Orsolya

Anamnézis-lapok

Nem a holtaké

László Noémi

Éjféli csend

Szem, fül

Haza

Lator László

Hangpróba

Lövétei Lázár László

Boldog ízek

Lukács Flóra

Kövek

Ismeretlen

Idegen

11.22.

Markó Béla

Házsongárdi kalauz

A költészet értelme

Egy mondat a szabadságról

Karantén

Marno János

Tavaszi gyász

A kétség

Fertőtlenítés

Bögregörbe

Meliorisz Béla

Akiben újra

Beszéltünk

Mesterházi Mónika

Hogy nem

Nem félek

Mohácsi Balázs

romépítés

szép hasáb

Nagy Márta Júlia

Az elígért lány

Az eladott lány

Semmelweis Döblingben

Nádasdy Ádám

Átcsapott a hullám

Fűszer

Más cipője talpát

Nemes Z. Márió

Werbőczy-dilemma

Femina-kommentárok

Németh Zoltán

José Mourinho Rilkét olvas

Nyerges Gábor Ádám

Mák

Hogy is lehetne

Mediterrán

Oravecz Imre

Alkonynapló

Pál Sándor Attila

Balladatöredékek VI.

Parti Nagy Lajos

Akaf

A hévről

Firkákra firka

Payer Imre

Késő

Lépcsősor

Nincs-világ mondat

Peer Krisztián

Életkor és társai

Az újraírás akadályai

Petőcz András

Újra a Lánchíd utcában

Testemlék

Köszönet Paulnak

Ilyen a nap

Pollágh Péter

Elcsatolt ősz (1918)

Nappali szekrény

Sajó László

Fogmosópohár

Esti Kornél megírja utolsó versét (fejben)

Schein Gábor

Szerelem, vitorla, idő

Nem adtam nekik

Simon Márton

H

Vasárnap reggelre tízfokos lehűlés

Sopotnik Zoltán

Rög

Galambjel, nyestmosoly

Angyalnyom

Szabó T. Anna

Eső napja

Pedig a gyertyák

Szálinger Balázs

Agrársivatagok Békés megyében

Okfejtés a térképről

Székely Szabolcs

Visszafelé az Evező utcán

Szijj Ferenc

Ritka események

Szőcs Géza

Apám a H terminálon

Szőcs Petra

A pálcalábú madár

Egy textilművésznő emlékezete

A háború utolsó áldozata

Takács Zsuzsa

A szerző álma

A helyről és az időről

Utolsó beszélgetés

A gépies fiúk

Terék Anna

Szaturnusz

Toroczkay András

Hajnalban, mikor felriad néha, a terroristának eszébe jut-e egy befizetetlen villanyszámla?

T

M

Tóth Krisztina

Babzsák

Budapest-dal

Vatera

Turi Tímea

A legrövidebb út

A tízmillió költő országa

Budapest, 2020. ősz

Ughy Szabina

Pilinszky lámpája

Vas Máté

Jelenlét

Vida Kamilla

Csigaház

Zamárdi

Megszűnt a József Attila Kör

Visky András

Utolsó előtti ítélet

Látszik a fény

Vörös István

Ez is csak hasonlat

Az értelem kerülőútjai

Van-e élet a földön kívül?

Várakozástan

Zalán Tibor

Az író A papír

Abony – Anyám tükörben

Závada Péter

Állatregény

Szaturált völgy

Grönland

Oidipusz-sündisznó

Zilahi Anna

Olló

Echolokáció

Fata morgana

A könyvben szereplő fotók készítői

MAGVETŐ
KÖNYVKIADÓ ÉS KERESKEDELMI KFT.
www.magveto.hu
www.facebook.com/magveto
magveto.kiado@lira.hu
Felelős kiadó Dávid Anna

Felelős szerkesztő Szegő János
Kézirat-előkészítő Hradeczky Moni
Korrektor Losoncz-Kelemen Emese
Borító Szabó Lara
Művészeti vezető Pintér József
Műszaki vezető Takács Klára

Elektronikus verzió
eKönyv Magyarország Kft., 2021
www.ekonyv.hu
e-könyv Nagy Lajos

ISBN 977 058 63 7821 3
ISSN 0586-3783

Felhasznált betűtípus
Noto Serif – SIL Open Font Licence