részlet

jelenkor

© Földényi F. László
© 2023 Jelenkor Kiadó
A Jelenkor Kiadó a Libri Könyvkiadó Kft. imprintje
A borító Charles Marville Rue Pagevin, de la rue Jean-Jacques Rousseau. Paris Ier. Circa 1868. című fényképének felhasználásával készült.
Borítóterv © Váraljai Viktória

ISBN 978 963 518 159 9

Felelős kiadó Nagy Boglárka
Felelős szerkesztő Szenderák Bence
A szöveget gondozta Hradeczky Moni
Műszaki szerkesztő Rochlitz Vera

Elektronikus változat
eKönyv Magyarország Kft.
www.ekonyv.hu
Készítette Ambrose Montanus

„Nem tudtam megállni, hogy ne azon töprengjek, vajon mire gondolhatott abban a pillanatban az az engedelmesen lehajtott fej. Vajon makacsul és, ahogyan mondani szokták, összeszorított fogakkal ragaszkodott egy és ugyanazon gondolathoz: »Nem fogok összeomlani!«? Vajon a múlt mindenféle, valószínűleg teljesen jelentéktelen emlékei villantak át rajta abban pillanatban? Vajon a Kinck család egyik (meggyilkolt) tagja halálgyötrelemtől eltorzult arcának emléke suhant át rajta? Vagy egyszerűen csak próbált nem gondolkodni az a fej, és csak ismételgette magában: »Ez semmiség, ez nem számít, majd meglátjuk, majd meglátjuk…«, és addig ismételgeti, amíg a halál le nem zuhan rá, és nincs hová visszahátrálni?”

Ivan Turgenyev beszámolója Jean-Baptiste Troppmann többszörös gyilkos 1870. január 19-i kivégzéséről. Turgenyev éjjel fél tizenkettőtől a párizsi La Roquette börtönben volt, ahol reggel hétkor hajtották végre az ítéletet guillotine-nal.

A guillotine nem pihen

La guillotine permanente

A francia forradalom dala

Guillotin képviselő,

Ki tapasztalt orvos,

Kúráláshoz megfelelő

Hasznos gépet alkot:

Gyógyír a francia népnek,

A számítókkal, ha végez,

Guillotine-nal, sej-haj,

Bizony guillotine-nal.

Bűnhődjön az áruló,

Tudjuk, mit akarhat,

Vesszen a harácsoló,

Ki címert takargat.

Nekik készül ez a gép,

Érthető már, hogy miért,

Íme a guillotine, sej-haj,

Íme a guillotine.

Addig-addig áskálódik

A lázadó horda,

Míg mindegyikük feje így

Belefájdul sorba’.

Kezelésük nem várhat,

Vezessük az urakat

Guillotine elé, sej-haj,

A guillotine elé.

Az országból kiűztük

A nemes söpredéket,

És romba is döntöttünk

Mindent már evégett.

Nemesektől nem kell más,

Csupán a nyaktilolás,

Bizony guillotine-nal, sej-haj,

Bizony guillotine-nal.

Belviszályt szítani,

Lázadó nemesurak,

Egymásra uszítani

Hasztalanul próbálnak.

Ha elcsípünk titeket,

Nemes halál jut nektek,

Guillotine által, sej-haj,

A guillotine által.

Tizedikén több munkánk lett,*

Ennyi soha nem volt még,

Sok áruló felgyülemlett,

Rosszabb volt, mint a dögvész,

Egy se menekülhet,

Nem mozdítjuk a gépet,

A gép a helyén, sej-haj,

A gép itt marad.

(Szatmári Zsófia fordítása)

*1793. október 31. (a forradalmi naptár szerint II. brumaire 10.) a girondisták kivégzésének napja.

Magamagától íródott ez a könyv. Nem hosszas tervezgetés eredménye, nem volt sokáig tartó felkészülés, nem voltak előtte nyugtalan nappalaim. Egy albumban megpillantott rajz – ezzel kezdődött minden. A francia festő, Ingres egy fiatalkori rajza, amely örök feledésbe merült volna, ha később nem születnek meg a híres festmények, s Ingres-ből nem lesz az, aki. A háttérben halványan kirajzolódó légballon és a közelében látható ejtőernyő ragadta meg a figyelmemet, majd rögtön ezután a távcső, amelyet az ábrázolt lány a kezében tart. Ki ő, hol ül, hogyan került ide, egyáltalán mi ez az egész? Nem kellett sokáig nyomoznom, máris egy történet kellős közepén találtam magam, amelynek szálai a nyugodt és békés Svájcból a forradalmi Párizsba vezettek. S innen nem volt megállás. Mi mindenre irányulhat egy színházi látcső? Egy légballonra, egy ejtőernyős ugrásra. Ezeken túl pedig mindarra, ami a színházban, az operában zajlik. Amikor Ingres e rajzot elkészítette, 1797-ben Párizs maga is egy hatalmas színház volt, melynek színpada és nézőtere megkülönböztethetetlenné vált. Valahogy úgy, ahogyan nem sokkal korábban Rousseau szerette volna: hiszen az igazi színház az, ha a nép önmagát ünnepli. Egy ünnep közepén ül a rajzon látható lány is, még ha a történelem egyik legvéresebb ünnepe is ez. A rajzot nézve egyre hangosabban hallani a távolból a guillotine bárdjának zuhanását. E hang ekkoriban egész Párizst betöltötte.

Ez a zaj zeneként egy új korszak nyitánya is. Ezt meghallva az Ingres-rajzon látható lány továbbvezetett a guillotine-hoz, a hajuknál fogva tartott fejek pedig az emberről alkotott újfajta elgondoláshoz, ami az életkörülmények újszerű kialakítását sürgeti, ez viszont a város szétrombolásával jár együtt, ami a guillotine-nal való kivégzésre emlékeztet. Mindez pedig hozzájárul a mindennapok felgyorsulásához, egyre töredezettebbé és véletlenszerűbbé téve az impressziókat – a környező világ befogadása szétforgácsolódik… És így tovább. Fejezetről fejezetre haladtam előre, s úgy bonyolódtam bele mindegyikbe, hogy a legtöbbnek az elején még nem láttam pontosan, merre visz tovább. Egyet tudtam csak, már az első pár fejezet megírását követően: a guillotine-nal való lefejezés valamiképpen összefügg azzal, ahogyan majd a későbbiekben az emberek agyát próbálják alakítani, befolyásolni, átmosni. Vagy akár kimetszeni. Úgy, ahogyan ezt Alfred Jarry verse, amelyet régóta kedvelek, Az agyatlanítás nótája megjósolta szinte napra pontosan száz évvel Ingres rajza után. Ez a vers legyen a lezárás.

Nem szigorú logika, hanem képzettársítások és analógiák mentén halad hát előre a könyv, a fejlevágástól az agymosásig. Ha nem lennének annyira foglaltak a műfaji megjelölések, akár még regénynek is mondanám. Végül is, amikor egyik fejezetét (Az inkoherensek) előzetesen megjelentettem, voltak, akik hitetlenkedtek, mondván, én találtam ki az egészet. Vállaltan önkényes gondolattársítások nyomán kerülnek egymás mellé hóhérok történetei és festmények leírásai, orvosi beszámolók és nagyítóval vizsgált fényképek, versek és újsághirdetések, városrendezési tervek és képzeletbeli szörnyetegek, utcai reklámok és regényszereplők. Mindez Párizsban. Nemcsak összefügg minden mindennel, hanem minden mindennek a visszhangja is. Ahogyan Kapcsolatok (Correspondences) című versében a könyv egyik főszereplője, Baudelaire írta: „távoli visszhangok egyberingnak / valami titkos és mély egység tengerén” (Szabó Lőrinc fordítása).

Az agyatlanítás nótája kényszerű lezárás. A dolgok végtelen kiterjedése nem tud félbeszakadni. Se térben, se időben. Ami a 19. századi Párizsban történt, milliónyi hajszáleren át később is érezteti a hatását, szellemalakban ma is kísért. A fejek egykori levágását az agyak kimetszése váltotta fel. Az agyatlanítás pedig nem maradt abba. Folytatódik napjainkban is, fékezhetetlenül. A gépezet árnyéka egyre nő.

I.

„Furcsa,hogy ezekben az utolsó pillanatokban csak ritkán ájulnak el! Ellenkezőleg: a fej nagyon is él és működik, bizonyára erősen, erősen, erősen, akár a gép, ha jár; én azt képzelem, hogy csak úgy zakatolnak benne a különféle befejezetlen, talán nevetséges és mellékes gondolatok… így van ez egészen a legutolsó negyedmásodpercig, amikor a fej már a kivégző tönkön fekszik, és vár, és… tudja, mire vár…, és hirtelen hallja maga fölött, ahogy lesiklik a vas! Ezt okvetlenül hallja még! Ha én ott feküdnék, én szántszándékkal figyelném, és meg is hallanám! Talán csak egy pillanat tizedrészéig tart, de okvetlenül meghallja az ember! És képzeljék el, még most is vitatkoznak azon, hogy a fej, amikor lerepül, egy másodpercig talán még tudja is, hogy ő most lerepül – micsoda badarság! Hátha még öt másodpercig tudja?!”

Fjodor Mihajlovics Dosztojevszkij: A félkegyelmű
(Makai Imre fordítása)

Egy viszonzatlan érzés

Párizsban vagyunk. Október vége van. 1797-et írunk. A lány tizenkilenc éves, a fiú tizenhét. Franciául beszélgetnek, noha a lánynak svájci német az anyanyelve. De zürichi nevelőszüleivel már tizenegy éve Párizsban él, ahol festőnek tanul. Eddig még nem állította ki a képeit. 1797-ben már úgy érzi, képes lenne megmérettetni a tehetségét, de abban az évben elmaradt a Salon. Csak a következő évben, 1798-ban tud festőként bemutatkozni a Salon de Musée-n. Az 508 kiállított mű között tőle is szerepel majd egy festmény.

A fiú 1797 őszén ilyesmiről legfeljebb csak álmodozik – még öt évet kell várnia. De máris ígéretes pálya elé néz: a legtekintélyesebb francia festő, Jacques-Louis David műhelyében tanulhat. Három hónapja érkezett Párizsba, egyelőre ismerkedik a várossal. És keresi az emberi kapcsolatokat. Így találkozott a fiatal festők körében egy lánnyal, aki Joseph-Benoît Suvée tanítványa volt, s David festészetét amúgy egyáltalán nem szerette. Egyikőjük sem sejti, hogy eljön majd az idő, amikor a lányra már senki nem emlékszik, a fiú viszont bekerül a halhatatlanok panteonjába.

Ingres: Barbara Bansi, 1797

Anna Barbara Bansi és Jean-Auguste-Dominique Ingres. Csak pár hete ismerik egymást, de a lány máris kész modellt ülni a fiúnak, aki egy nagy méretű krétarajzot készít róla.

Bansi arca nyílt, de szelíd tekintetében van valami megtévesztő; könnyen szóra tud bírni másokat, miközben ő maga aligha nyílik meg teljesen. Ideális hallgatója másoknak. De hogy közben benne mi zajlik, annak semmi jelét nem adja. Eddigi élete megtanította, hogyan keltsen másokban bizalmat maga iránt. Hatéves volt, amikor lelkész apja, Heinrich Bansi 1783-ban St. Moritzban összeismerkedett egy jómódú zürichi kereskedővel, Johann Caspar Schweizerrel, akinek nem lehetett gyereke. Bansi, remélve, hogy jó körülmények között nő majd fel, lányát Schweizer gyámságára bízta. Schweizer és felesége közismertek voltak – házukban megfordult Lavater, Goethe és Pestalozzi is. Az új nevelőanyáról Heinrich Füssli több rajzot is készített, sőt Goethe kérésére egy festményt is. Schweizerék 1786-ban a kislánnyal együtt Párizsba költöztek, ahol továbbra is nyitott házat vittek. Schweizer kereskedőként és bankárként tevékenykedett, Mirabeau barátja volt. Az üzlet azonban egyre rosszabbul ment, s 1794 végén a francia Jóléti Bizottság megbízásából az Egyesült Államokba költözött, ahol különféle spekulációk miatt egy időre le is tartóztatták. Barbara apja, értesülve róla, hogy a nevelőapa Amerikába távozott, haza akarta vinni a lányát Svájcba, de ő nem volt hajlandó vele menni.

Schweizeréknél kezdettől liberális nevelésben részesült, és élvezte, hogy a maga ura, és senki nem parancsol neki. A valamivel idősebb unokafivére, David Hess visszaemlékezése szerint Barbara, vagy ahogyan a családban nevezték, Babette már fiatalon megbízhatatlannak és notórius hazudozónak bizonyult, aki látva, hogy nevelőszüleinek egyre komolyabb anyagi gondjai támadnak, elhidegült, s már korán férfiakkal létesített kapcsolatokat. 1794 novemberében tizenhét évesen a saját lábára állt, belevetve magát a párizsi életbe. Tudatosan építette festői karrierjét. Annak a Párizsban élő flamand festőnek, Joseph-Benoît Suvée-nek lett tanítványa, majd szeretője, aki mellesleg Ingres mesterével, David-val rivalizált. Később rövid ideig a már neves festő François Gérard-nak is szeretője lett, akinek a Louvre-ban volt műhelye. Ekkortájt ismerkedett meg a nála két évvel fiatalabb Ingres-rel. Kizárt, hogy a fiú ne lett volna fülig szerelmes a nála mind emberileg, mind szakmailag tapasztaltabb lányba.

Már az öltözete is izgatóan hatott rá. Miközben rajzolt, a fekete krétával a ruhán keresztül szabályosan végigtapogatta a lány testét. A fehér muszlin olyan érzékien gyűrődik és omlik, hogy szinte tapintani lehet; a selyemsál a vállról éppen lecsúszófélben van, s vele együtt a ruha pántja is; a cipő izgatóan bukkan elő a ruha szegélye alól, noha az akkori illem megkívánta volna, hogy takarva legyen. Mintha Balzac negyven évvel későbbi tanácsát fogadta volna meg: „Mit ért a vadonatúj szürke selyemharisnya meg a szatén szandálcipő, ha viselőjük egyáltalán nem értett ahhoz, hogyan kell a döntő pillanatban érvényesíteni csinos lábát, néhány ujjnyira kivillantva a kissé felhúzott szoknya alól, hogy a vágyak távlatot kapjanak?!” (Balzac, VI. 399. o.). Még a márványpad is, amelyen a lány ül, olyan érzékletesen van megrajzolva, mintha Ingres a rajz idejére eggyé akart volna válni vele. Irigyli a hideg márványt, amiért ráült a lány. Ehhez képest viszonylag ügyetlennek látszik maga a test, amelyet az erotikus öltözet beburkol: az alkar és a kéz majdnem formátlan, s a nyak is biztos, hogy az életben kecsesebb volt. S ha a ruha pántja teljesen lecsúszna, talán a két mell formája is kívánnivalót hagyna maga után.

1797 októbere van. Méghozzá október 22. A nő mögött a levegőben egy ejtőernyő látható, fölötte jobbra pedig egy elszabadult hőlégballon. Ez utóbbi miatt Ingres modelljét sokáig az első léghajós, az egyik Montgolfier testvér feleségeként vagy lányaként tartották számon, Madame vagy Mademoiselle Montgolfier-ként. A magára hagyott hőlégballon azt követően veszítette el az irányt, hogy utasa, André-Jacques Garnerin végrehajtotta az első modern ejtőernyős ugrást.

Az ekkor huszonnyolc éves Garnerin évek óta készült erre. 1793-ban a francia hadsereg tisztjeként és a repülés megszállottjaként hőlégballonról kémlelte az ellenséges csapatok mozgását, s így esett fogságba is: a ballont találat érte, de ő szerencsésen földet ért. Az osztrákok Budára szállították, és két évig ült börtönben, ahonnan maga eszkábálta ejtőernyővel próbált megszökni, sikertelenül. Miután egy túszcserének köszönhetően visszatért Párizsba, tökéletesítette a tervét, és az említett nap késő délutánján a párizsi közönség érdeklődésétől kísérve a Parc Monceau-ból emelkedett a magasba. Fölfelé ugyanazt élhette át, amit egy öt évvel későbbi felszállásakor Londonban: „Épp azon voltam, hogy elvágjam a kötelet, amely az ég és a föld közé függesztett…, mikor felmértem a hatalmas teret, amely elválasztott az emberi faj többi tagjától” (Garnerin, 167. o.). Most, Párizsban, mint később beszámolt róla, 17 óra 29 perckor ezer méter magasságban elvágta a kötelet, amely a gondoláját a hidrogénnel töltött ballonhoz erősítette, és selyemből készült, hét méter átmérőjű ejtőernyőjével a felszállási helytől másfél kilométernyire ért földet, egy lábficamtól eltekintve épségben.

Ingres tehát 1797. október 22. késő délutánjának egy pillanatát rögzítette. Szinte fotográfiai hűséggel. De a léggömb és az ejtőernyő látványa a háttérben kérdéseket vet fel. Barbara Bansi miért nem ezt az eseményt nézi? Miért fordít hátat neki, miközben állítólag egész Párizs izgatottan Garnerint figyelte? Az ugrás nem tartott sokáig; talán éppen annyi ideig, amíg Bansi nem nézett oda. Vagy elképzelhető, hogy nem is sejti, mi zajlik mögötte? Kizárt, hiszen a kezében ott egy látcső – aligha véletlenül hozta magával. Különös feszültség. Mintha nem is egy térben lenne a halványan megrajzolt léggömb és ejtőernyő, valamint a lány. Annyira nem vesz tudomást róluk, hogy ha sokáig nézem, olyan benyomásom támad, hogy Ingres utólag rajzolta oda őket.

André-Jacques Garnerin

Ráadásul a lány ruhája is gyanús. A fehér muszlinruha, az elöl megkötött sál, a szabadon hagyott nyak és kar à la grecque-nek nevezett divatja csak 1798-99-ben terjedt el, egy bő évvel Garnerin bemutatója után. Az így öltözködő nőket sokan exhibicionizmussal is vádolták. 1799-ben a Journal des Dames et des Modes című párizsi lapban közölt levél így írt az à la grecque és à la romaine divatot követő nőkről: „A nők Psyche, Venus és a nimfái kosztümjét választották maguknak. Elbájoló öltözékükkel vonzzák és magukhoz bilincselik pillantásunkat. Keblük elragadó formáját, melynek mozgása fölkelti vágyunkat, alig takarja a könnyű szövet… Ebben az új divatban minden bujaságot ébreszt; és mégis, a nők panaszkodnak, hogy közelükben a férfiak kevés illendőséget őriznek meg” (Grigsby, 329. o.). Három évvel Garnerin ejtőernyős bemutatója után, 1800-ban David megfestette Madame Récamier-t, aki Barbara Bansiéhoz feltűnően hasonló ruhát visel. Az akkor huszonhárom éves fiatalasszony, akit Párizs legszebb nőjének tartottak, maga a megelevenedett visszafogottság. És megközelíthetetlenség.

Jacques-Louis David: Madame Récamier, 1800

Köztudott volt, hogy házassága ellenére mennyien voltak reménytelenül szerelmesek belé – mások mellett Benjamin Constant, Lucien Bonaparte, Ágost porosz herceg vagy Chateaubriand. A fiatalasszony azonban megkörnyékezhetetlennek bizonyult, miközben feltehetően élvezettel korbácsolta fel a férfiak szenvedélyét. David festményén egy olyan nőt látni, aki tökéletesen ura a helyzetnek. Csábítóan fordul vissza a néző felé (mint később Ingres nagy Odaliszkje, aki ezt már mezítelenül teszi!), ugyanakkor megálljt is parancsol – ruhája szűzies tisztaságot sugall. Ingres jól ismerte ezt a festményt, hiszen David őrá bízta a kandeláber megfestését, s még ugyanabban az évben egy grafitkréta másolatot is készített róla.

Mindez fölveti a gyanút, hogy az 1797. október 22-i jelenetet ábrázoló kép nem 1797-ben keletkezett, hanem egy-két évvel később. Ráadásul van egy további gyanús mozzanat: a háttér. A korlát mögött látható házak ugyanis egyáltalán nem emlékeztetnek a Parc Monceau környékére. Ez Itália, leginkább talán Róma. A pinea Párizsban nem élne meg, Rómában azonban igen. Ez a háttér is olyan benyomást kelt, mintha utólag került volna rá a rajzra, akárcsak az ejtőernyő.

Mi történhetett?

Barbara Bansi 1802-ben költözött Rómába. Ingres 1801-ben elnyerte a párizsi Akadémia nagydíját (Prix de Rome), ami négyévi római ösztöndíjat jelentett. De csak később, 1806-ban utazott el Rómába. Röviddel érkezése után találkozott Napóleon öccsével, Lucien Bonapartéval, akiről rajzot is készített.

Bonaparte, tudva, hogy Ingres is végig jelen volt a Madame Récamier-t ábrázoló festmény elkészültekor, s feltehetően a nőt is közelről ismerte, mesélhetett neki reménytelen szerelméről, és hogy annak idején visszautasították. Ingres közben újra találkozott Barbara Bansival – talán éppen Lucien Bonaparte társaságában, mivel Barbara ekkor Lucien és Napóleon anyjának, a szintén Rómában tartózkodó Letizia Bonaparténak volt a társalkodónője. Barbara továbbra is egyedül élt – csak két évvel később ment férjhez. Ingres vőlegényként érkezett Rómába: még Párizsban eljegyezte Julie Forestier-t. Miután azonban berendezkedett Rómában, felbontotta a Párizsban maradt menyasszonyával kötött jegyességét. Ingres feltehetően magával vitte a Bansiról készült rajzot – amelyen ekkor még nem volt háttér, sem légballon vagy ejtőernyő. Évtizedekkel később, 1847-ben úgy emlékszik majd vissza a képre, mint amit Párizsban készített 1797 és 1806 között. Ezt bizonyítja az aláírás: „ingres. eleve de David” – „Ingres. David tanítványa”. Párizsban még az volt, Rómában már nem. Az 1798-99-ben készült rajzot, miután Barbara Bansival újra találkozott, elővette, és megint dolgozni kezdett rajta. Megrajzolta a római hátteret. És a hőlégballont, valamint az ejtőernyőt. Ami egy dátumra utal. 1797. október 22. Ingres számára ez nem a Parc Monceau-i látványosság miatt lehetett emlékezetes. Valami történhetett aznap a tizenkilenc éves lány és a tizenhét éves fiú között. Aki két évvel később olyan kihívó ruhába öltözteti a lányt, amilyet akkor még nem viselhetett. A lány aznap minden bizonnyal elutasította a fiú közeledését, miközben a ruhája akkor még nem is, de a viselkedése mindenképpen kihívó lehetett.

Így vall tíz évvel korábbi érzéseiről Rómában, pineák között Ingres. Szíve szerint bizonyára olyannak szerette volna megrajzolni a lányt, amilyen majd a röviddel később készült Nagy fürdőző című képén lesz látható: mezítelennek, a nézőnek félig hátat fordítva. S Ingres ezzel rátalált élete nagy témájára, az egyszerre visszafogott, de izgató, kacér, de szemérmes, buja, de hideg mezítelen nőre. A lány pedig mindeközben szelíden nézi a festőt, akinek modellt ül. Arca egyszerre mutat sajnálkozást, megértést, de közben azt is sugallja: eddig, és ne tovább. Sokszor nagyon is sokatmondó tud lenni a semmitmondó mosoly.

Ingres: Lucien Bonaparte, 1807 körül

Restif magányos gyilkosa

Így történt? Lehet, hogy igen, lehet, hogy nem. Ingres-t mindenesetre hagyjuk magára, s forduljunk Barbara Bansi felé.

Johann Caspar Schweizer kereskedő 1786-ban feleségével együtt Svájcból áttelepült Párizsba, és magukkal vitték az akkor kilencéves nevelt lányukat, Barbara Bansit is. 1789-ben Schweizer a forradalom feltétlen híve lett, egyik legközelebbi barátja Mirabeau volt, és közeli ismerősei közé tartozott a színész-költő Fabre d’Églantine, a francia forradalmi naptár megalkotója, valamint Danton is. Az anya Párizsban is nagy szalont vitt, ahol megfordult mások mellett La Fayette, Abbé Sieyès, a moralista Chamfort, a természettudós és világjáró Georg Forster, vagy épp a nők jogainak harcosa és a Frankenstein ekkor még meg nem született szerzőjének anyja, Mary Wollstonecraft. Schweizer vállalkozása nem váltotta be a hozzá fűzött reményeket; hamarosan eladta a kereskedését, s újabb üzleti terveken töprengett. Közben belépett a jakobinus klubba, ahol a legradikálisabbak, Saint-Just és Robespierre bizalmát élvezhette. Osztotta a forradalom radikális szárnyának nézeteit, s tagjaival napi kapcsolatot tartott fenn, ám ez nem akadályozta meg abban, hogy 1792. augusztus 10-én, amikor a Svájci Gárda közel hétszáz katonáját lemészárolták a Tuileriáknál, s körülötte mindenki azt kiabálta: „Mort aux Suisses!” („Halál a svájciakra!”), ő a saját élete kockáztatásával meg ne mentse több honfitársát is. Mivel külföldiek voltak, gyanakodtak rá is, feleségére is, de a család Robespierre személyes védelmét élvezte. Ennek ellenére féltek; a feleség egy éjszaka még a place de Grève-en felállított guillotine-hoz is elment, hogy megszámolja, hány lépcsőfokon kell majd fölmenni, ha rájuk kerülne a sor (Hess, 101. o.). Ezen az augusztuson kezdődtek el a tömeges letartóztatások, sokszor koholt vádakkal; mindenki gyanússá vált, és mindenki tarthatott attól, hogy akármilyen mondvacsinált okból letartóztathatják és kivégezhetik. 1793-ban tetőfokára hágott az, amit Edmund Burke már 1790-ben „az árulás és a mészárlás őrjöngő szélviharának” nevezett (Burke, 158. o.): a terror.

Schweizer fogadott lánya 1793-ban, immár tizenhat évesen nevelőapja összeköttetéseinek köszönhetően közelről figyelhette a jakobinusok hatalomátvételét és a terror eseményeit. Rendszeresen eljárt a frissen felállított Forradalmi Törvényszék üléseire, ott ült a tárgyalásokon, amelyeken a vádlottaknak nem engedték, hogy jogi segítséghez folyamodhassanak vagy tanúkat idézhessenek be. Április 17-én ezt jegyezte be a naplójába: „Még mindig reszketek, ha arra gondolok, hogy egy olyan században, amikor minden művészet és tudomány a legfelvilágosultabb, sőt a lélek is megszabadult minden babonától, ami korábban a csőcseléket [és] az előkelő embereket oly sok kegyetlen tett elkövetésére kényszerített, most még nagyobb szörnyűségek történnek. Az ember gyilkol, és vannak, akik ebből élnek, egy asszignátáért egész nap egy börtön mellett várakoznak, hogy megöljék a bűnözőket, akik sokkal ártatlanabbak náluk. Sok katona és mészáros hagyja el a helyét, hogy egy kis örömöt szerezzen magának, és közben nagy szolgálatot tegyen a nemzetnek is” (id. Heiligensetzer, 63. o.).

Fél évvel később, a szeptemberi vérengzések idején még borzalmasabb jeleneteknek lehetett szemtanúja. A francia forradalom leghíresebb hóhérjának, a XVI. Lajost is lefejező Charles-Henri Sansonnak az unokája szerint az őskor legvadabb barbáraihoz lehetett csak hasonlítani a párizsiakat (Sanson, I. 360. o.). Mivel Schweizerék nagy gondot fordítottak rá, hogy lányuk a legjobb párizsi képzőművészeknél tanulhasson, nevelőapja valószínűleg arról is mesélt neki, hogy a svájci gárda tagjainak lemészárlása estéjén látta a festő David-t is, aki a holttestek között járkálva lábával egyik-másikat megfordította, s amelyeket megfelelőnek tartott, azokat a műtermébe szállíttatta, hogy ott vázlatokat készíthessen róluk. David a kivégzésre váró elítélteket is felkereste, hogy lerajzolja őket (vö. Sanson, II. 124. o.). Négy évvel később a lány talán erről is mesélt Ingres-nek, aki Párizsba érkezve David tanítványa lett. Barbara a párizsiak sokaságához hasonlóan hozzászokott a sok kegyetlenkedéshez. Nevelőanyja testvérének fia, David Hess a Schweizerről írott életrajzában a terror élményeivel magyarázza, hogy unokahúga mitől lett egyre romlottabb: „Engedetlenség, önfejűség és árulás napirenden volt, és az általános kicsapongás példája hamarosan olyan mély hatást gyakorolt rá, hogy egyszer, amikor a terror idején Magdalena gyermeki vétkei miatt megdorgálta, drága nevelőanyját azzal fenyegette, hogy feljelenti a forradalmi törvényszéken” (Hess, 131. o.).

„Az árulók vére legyen a Szabadság első holokausztja” („le premier holocauste”). Ez állt a népszerű falragaszújságok egyikén, amelynek szerzője Barbara Bansi nevelőapjának közeli barátja és Danton pártfogoltja, a közismert színész és vígjátékíró Fabre d’Églantine volt (Schama, 630. o.), hogy aztán két évvel később Dantonnal együtt ő is a guillotine alatt végezze be életét. Mintha önkívületben élt volna mindenki. A Section des Piques elnökeként Marquis de Sade 1793. augusztus 1-én elrendelte, hogy az általa felügyelt párizsi körzetben valamennyi háztulajdonos a következőt írja fel a háza falára: „SZABADSÁG, EGYENLŐSÉG, TESTVÉRISÉG, AVAGY HALÁL” (Zweifel–Pfister, 312. o.). Baudelaire ezt írja majd – igaz, nem az 1790-es eseményekről, de azokra is vonatkoztathatóan: „Éljen a Forradalom! ezt úgy mondom, mintha azt mondanám, hogy Éljen a Rombolás! Éljen a Vezeklés! Éljen a Büntetés! Éljen a Halál!” (id. Benjamin, 1980. 824. o.).

„Vive la Mort!” – „Éljen a halál!” Valóban ezt kiáltotta valaki a regényíró Restif de La Bretonne ablaka alatt 1792. szeptember 2-áról 3-ára virradó éjszaka, amikor a vérengzések hajnali 2 és 3 óra között tetőztek (Restif, 118. o.). És amikor másnap a rue Saint-Antoine-on sétált, szemtanúja volt, amint egy járókelő pillanatnyi szeszélyből leszúr egy üldözői elől menekülő férfit. Action gratuite – mondaná száz évvel később az ilyesmire André Gide: indokolatlan, minden előzetes megfontolást nélkülöző cselekedet. A járókelő, aki a menekülőt leszúrta, véletlenül járt arra, nem tartozott azokhoz, akik szisztematikusan gyilkolták a kiszemelt áldozatokat. Vajon mi késztette abban a pillanatban ölésre ezt az embert, aki lehet, hogy egyébként a légynek sem tudott ártani? „Egy ember, aki nem a gyilkosok közé tartozik, hanem egy a gépek közül, amelyekből oly sok van, és amelyek nem gondolkodnak” – írja róla Restif (uo. 121. o.).

Egy gép, amely egy még nagyobb gépezet alkatrésze. De közben az egész eleven, lüktető, organikus. Az emberek cselekedeteit nem a belátás vagy a meggondolás vezérli. De nem is feltétlenül a puszta ösztön, a vérontás ősi vágya. Persze ez is, az is szerepet játszik a gyilkolásban. Mégis mintha egy idegen akaratnak engedelmeskednének, egy tőlük független törvénynek. „Joggal figyeltek fel arra, hogy a francia forradalom inkább irányítja az embereket, mint az emberek azt – írta 1796-ban Joseph de Maistre. – E megfigyelés nagyon is helytálló. Bár ez többé-kevésbé minden nagy forradalomra igaz, soha nem volt nyilvánvalóbb, mint e mostani időben. Még azon bűnözők is, akik a forradalmat látszólag irányítják, eszközök csupán… Akik létrehozták a köztársaságot, azok ezt úgy tették, hogy nem tudták, mit cselekszenek, és nem is állt szándékukban tudni. Az események irányították őket” (Langendorf, 180. o.). Negyven évvel később Georg Büchner egy levelében hasonlóképpen ír majd: „Tanulmányoztam a forradalom történetét. Úgy éreztem, mintha a történelem rettenetes fatalizmusa megsemmisített volna. Az emberi természetben megdöbbentő egyformaságot, az emberi viszonyokban elkerülhetetlen erőszakot látok, amely mindenkit érint, és közben senkit sem. Az egyén csak taraj a hullámon, a nagyság puszta véletlen, a zsenialitás uralma bábjáték, nevetséges küzdelem egy vasszigorú törvény ellen, ezt legfeljebb felismerni lehet, de tenni ellene semmit” (Büchner, 395. o.).

A forradalom örvényében, az események követhetetlenül gyors sodrásában bábokká, marionettekké váltak az emberek. Restif, aki az éjszakai csatangolásait egy önálló könyvben örökítette meg, és akit az egyik legelső flâneurnek nevezhetünk (még ha maga a szó csak később, 1806-ban jelenik is meg először), 1788 és 1794 közötti rendszeres sétái során ámulva figyelte, hogy Párizs utcáin az emberek olyan tettekre ragadtatják magukat, amilyenekre korábban senki nem tartotta volna képesnek őket. Ők maguk sem. Egy ismeretlen erő kelt életre bennük, s az mozgatta őket láthatatlan zsinórok, drótok segítségével. „Ó, ti franciák, ó, Párizs polgártársai! Miféle szörnyeteg bújt belétek fekete szellemével? – kiált fel, miközben leírja, amit egyik éjszakai kóborlása során látott. – Magatoktól soha, de soha nem tudtatok volna ilyen kannibálokhoz méltó alávalóságokat végrehajtani – folytatja. – Egy szörnyeteg űzött benneteket… Egy szörnyeteg fecskendezte a mérgét elcsigázott szívetekbe” (Restif, 41. o.). Restif kannibálokat emleget. Egy korabeli angol utazó arról számolt be, hogy egyes nők, „a guillotine fúriái… segédkeztek a vad lakomákon, ahol a hűség és becsület áldozatainak szívét megsütve tálalták fel, és a legfinomabb falatként fogyasztották el” (Goldsmith, 228. o.).

Mintha Henri-Louis Jaquet-Droz 1774-ben bemutatott automatái a terror idején keltek volna életre. Droz automatái annyira hasonlítottak az emberekre, hogy a kortársak androidoknak nevezték őket (Hillier, 55. o.). Akiket Restif figyel, azok viszont emberek, akik annyira emlékeztetnek az automatákra, hogy gépeknek lehet őket nevezni. Julien Offray de La Mettrie fél évszázaddal korábban már ember-gépekről írt (l’homme machine). Gépek, de elevenek. Nem az intellektus vagy az erkölcsi érzék mozgatja őket, hanem a fizika törvénye. Restif egyik éjszakai kóborlása során hanyatt-homlok menekülő emberekre lett figyelmes a Tuileriák környékén: „Heves mozgást éreztem a belsőmben; mintha a menekülők izgatottsága elektromossággal töltött volna el. Előfordulhat, hogy az emberben a fizika helyettesíti az érzést?” (Restif, 75. o.)

Akiket Restif a párizsi utcákon lát: a jövő emberei. A régiekhez képest: androidok.

Test és lélek

Néhány évvel később Poroszországban Heinrich von Kleist A gondolatok fokozatos kialakulásáról beszéd közben című írásában azon töpreng majd, hogy vajon mi idéz elő az emberben hirtelen döntéseket, elhatározásokat, mi készteti olyan váratlan tettekre, amelyekre addig álmában nem gondolt volna. Példának éppen Schweizerék bizalmas barátját, Mirabeau-t hozta fel, aki, miután a király elrendelte a rendek feloszlatását, az ülésterembe visszatérve „mikor a száját kinyitotta, még nem tudta, hogy mit fog mondani”. A király üzenetét közvetítő szertartásmester láttán Mirabeau ingerült lett, s maga számára is érthetetlen módon olyan kijelentésekre ragadtatta magát, melyekre pár pillanattal korábban nem is gondolt. A belső feszültség hatására elkezdett beszélni, anélkül hogy tudta volna, hová fog kilyukadni. S kacskaringók mentén eljutott oda, amire korábban egyáltalán nem gondolt, nevezetesen, hogy csak a szuronyok kényszeríthetik rá a rendeket, hogy elhagyják helyüket. Mi történt? Kleist szerint: „amint az elektromosságtól átjárt testben, a kölcsönhatás révén, az elektromosság tovább fokozódik, úgy csapott át szónokunk kedve, ellenfelét megsemmisítve, a legvakmerőbb lelkesedésbe.” És végül levonja a tanulságot: „A fizikai és erkölcsi világ jelenségeinek figyelemre méltó összhangja ez, mely, ha az ember nyomon követné, még a mellékes körülményeknél is igazolódna” (Kleist, 1996. 168–169. o.).

A kor egyik nagy kérdése ez: a fizikai és az erkölcsi szféra viszonya az emberben. Az elektromosságot, a gépies, mechanikus cselekvést említve Restif is a kor elevenjére tapintott. Két évvel az előbbi feljegyzését követően Londonban a Gentleman’s Magazine szerzője, egy bizonyos Mr. Urban a modern regény veszélyeiről értekezve például úgy fogalmazott, hogy a szerelmes regények „úgy hatnak a nemzet nagy testére, mint az elektromosság” (The Gentleman’s Magazine, 63. 15. April 1793. 293. o.). Eszerint adva van az embertől független és befolyásolhatatlan fizikai jelenségek köre, azok pedig nemcsak az ember testére hatnak, hanem lelkére és szellemére is. Az elektromosság ez esetben nem hasonlat, nem metafizikai analógia, hanem fizikai jelenség. Az 1780–90-es években Luigi Galvani már Európa-szerte közismert volt, miután 1786-ban egy megnyúzott béka izmait elektromossággal bírta mozgásra, és „állati elektromosságról” írt (Mann, 47. o.). Ettől kezdve se vége, se hossza az ilyen jellegű állatkísérleteknek. Galvani honfitársa, Giovanni Aldani 1803-ban Londonban tartott bemutatót, amely során halott állatok izmait mozdította meg. Később emberi hullákkal is kísérleteztek, a sokszor rémült jelenlévők pedig ezeknél is szemtanúi lehettek az izmok összehúzódásának. Az elektromosság jelensége egyre nagyobb jelentőséget nyert – az élet rejtélyét vélték benne felfedezni. Galvani még abban is bízott, hogy a halottakat is életre lehet kelteni vele.

A neves francia orvos-fiziológus, Pierre Jean Georges Cabanis szintén behatóan foglalkozott az izmok összehúzódásakor tapasztalható elektromossággal, illetve az idegekben az ingerületek elektromos úton történő terjedésével – többek között Galvani nézeteire támaszkodva. Ez vezette el őt a kérdéshez: milyen kapcsolat deríthető fel az idegrendszer és a tudat működése között? A fizikai és a morális, racionális szféra viszonya a 18. század egyik kitüntetett témája volt. Cabanis azonban ahhoz, hogy az emberi viselkedést értelmezze, nem metafizikai, hanem fizikai magyarázatot keresett, és az erkölcsi és fizikai „világ” egységének bizonyításához a korban divatos ún. fiziológiai érvelést használta (vö. Staum, 177–178. o.). Az érdekelte, hogy mindaz, amit érzékszerveinkkel tapasztalunk, milyen összefüggésben van azzal, amit gondolunk, érzünk, amit jónak, helyesnek vagy éppen bűnösnek, elítélendőnek tartunk. És egyáltalán: az emberi szellem létezik-e a testi érzékelés nélkül, vagy a kettő feltételezi egymást? Esetleg ugyanannak a jelenségnek a két arcáról van szó? Ráadásul, miként erre sokan felfigyeltek, miközben az ember sok mindent érez abból, ami a testével történik vagy a testében zajlik, sok olyasmi is végbemegy a testével vagy a testében, amiből semmit nem érzékel. E nem érzékelt testi folyamatok vajon hatnak-e a tudatra, amely nem is sejti, mi minden befolyásolja?

Értekezés az ember fizikumáról és erkölcséről (Rapports du physique et du moral de l’homme) című könyve 1802-ben, német fordítása (Ueber die Verbindung des Physischen und Moralischen in dem Menschen) pedig 1804-ben látott napvilágot. Kleist, amikor az idegrendszer és a tudat sajátos viszonyáról töprengve 1805-1806 körül megírta a fent említett dolgozatát, Cabanis könyvét vette alapul. De már a fordítás előtt is értesülhetett a könyvről. Mesélhetett neki róla egy híres német orvos is, amikor 1803 decemberében Mainzban befogadta a házába. 1803 őszén Kleist, miután több mint egy éven keresztül lázasan dolgozott a Robert Guiskard című drámáján, egy kétségbeesett pillanatában Párizsban a kéziratot széttépte, tűzbe dobta (action gratuite), és öngyilkossági szándékkal elindult északra, hogy beálljon Napóleon hadseregébe. Az egykori porosz katonatisztet érthető módon kémnek nézték, letartóztatták, és csak a párizsi porosz követ közbenjárása mentette meg, és kitoloncolták Franciaországból. Hazafelé menet az első város, ami útjába került, az ekkor Franciaországhoz tartozó Mainz volt, ahol, mint később írja, „betegen összeestem, és közel öt hónapig őriztem felváltva az ágyat, illetve a szobát” (Kleist, 2000. 268. o.). Azt, hogy mi történt ez alatt az idő alatt, nem tudni – fehér vagy inkább sötét folt Kleist életében. Minden valószínűség szerint súlyos pszichózis hatalmasodott el rajta. Az 1803 decembere és 1804 júniusa közötti hónapokat egy köztiszteletben álló orvos, Georg Christian Wedekind házában és felügyelete alatt töltötte. És ő, Wedekind volt az, aki az erkölcsi és fizikai szféra viszonyáról mesélhetett betegének. Annál is inkább, mert őt magát is foglalkoztatta az idegrendszer és a tudat viszonya, illetve az ingerek szerepe, s többször írt is erről a témáról.

Tartalom

I.

Egy viszonzatlan érzés

Restif magányos gyilkosa

Test és lélek

Fogak csikorgatása

A távcső

A guillotine

A gondolkodó gép

Élet a lefejezés után

A guillotine árnyéka

A létezés zérópontja

A modern szépség

Fej nélkül

II.

A Doyenné negyed

Place du Carrousel

A kifordított város

„Discors concordia”

Demokratikus látványok

Pillanatfelvételek

Intelligens fotográfiák

Látni a Fényt

A látható és a láthatatlan

Újra a Doyenné negyedben

Reklámok és hirdetések

A kaleidoszkóp

A világkiállítás

III.

Hamlet

Marville

Place Saint-André-des-Arts

Vetés és romhalmaz

Romok

Sártenger

A bizarr és a haladás

Esernyő és varrógép

A szürreális

Rögtönzés

Vaporizáció

A gyönyör

IV.

Acéphale

Fejvesztett diszjektumok

Az inkoherensek

Jarry és Grabbe

Szörnyetegek

Übü, a szörnyeteg

Action gratuite

A patafizika

A művész-hóhér

A pénztárcába zárt lélek

A haladás egyenlete

A szerelmes gép

Agyatlanítás

Irodalom

Képek jegyzéke

Forgalmazza:
eKönyv Magyarország Kft.
www.ekonyv.hu

Felhasznált betűtípusok
Noto Serif – Apache License 2.0
Petrona – SIL Open Font License