Ladislav Valsidal

Szintrópia

Avagy az első lépés az Entrópia felé.

© MMXXVI Ladislav Valsidal • MINDENJOG FENNTARTVA!
ISBN 978-615-02-7140-8 • Verzió: s0.7.9.2.

16 éven aluliak kezébe nem való.

Nem azért, mert veszélyes, hanem mert néhány gondolat korán érkezik. Vannak kérdések, amelyeket a könyv felvet, de amelyekre az élet még nem készített fel.

Lassan csúsztasd vissza a polcra, és keress tovább. Néhány történet türelmesen megvárja az olvasóját.

Mielőtt belevágnál...

Kedves Olvasó!

A következő oldalakon egy csapat briliáns, de vitathatatlanul nehéz természetű karakterrel fogsz találkozni. Bár a képzeletem szüleményei, a véleményük makacsul a sajátjuk. Radikálisan racionálisak és néha kíméletlenül őszinték. Szándékosan provokálnak, miközben olyan témákon pörögnek, mint a zsenialitás ára, a hit logikája és a tudomány vallásossága, vagy hogy a robotod mikor fogja ellopni a munkádat. Előkerül a PC-kultúra, a szabad akarat és a „talált család” pszichológiája is – mindez egy jó adag szarkazmussal és öniróniával tálalva.

Ha egy-egy mondatuk mégis érzékenyen érintene, az a valóság hibája, nem az enyém. Ha mégis megsértődnél, a javasolt protokoll a következő: nézz szét a világban. Majd olvass tovább.

Humoruk és szókimondó stílusuk célja az intellektuális provokáció: nem azért vannak, hogy megbántsanak, hanem hogy kizökkentsenek, elgondolkodtasasnak, és végső soron egyetlen célt szolgáljanak: a te szórakoztatásodat.

Ladislav Valsidal

0.

Mo birodalma

Mo figyelt. Nem akadt fontosabb dolga, s úgy érezte, ennél többet nem is tehet. Nem is kívánt tenni. Életének első fele nem volt kegyes, sem túláradóan bőkezű az izgalmak terén. De ezt egy cseppet sem bánta. Jobb híján éjjel-nappal a tenger kéklő végtelenjét figyelte, ahogyan a morajló hullámok az idő múlásával egyre közelebb és közelebb mosták a partot.

Soha nem érezte magát magányosnak. Bár a körülötte élő emberek alig lehettek többen, mint egy maroknyi csillag az égen, már jóval előtte megvetették lábukat a szigetvilágban. Bő ötször tízezer évvel őt megelőzően érkezhettek erre a trópusi vidékre, talán az ősi kontinens déli feléről, amikor a világ vizei még mélyebben nyugodtak. Így lett az ő tűzhányók növesztette földdarabja a világ legrégebben lakott szigeteinek egyike.

Mo, amikor fehér kagylószemein keresztül először megpillantotta a világot, minden háborítatlan harmóniában létezett körülötte. Születése óta különös hely illette meg a kicsiny sziget lakóinak szívében. Fenntartás nélkül imádták őt, felnéztek rá, rendre útmutatását kérték ügyes-bajos dolgaikban, mintha ő volna az égi világok titkainak őrzője.

Néma szavai úgy hatottak, akár a tenger hullámai: hol nyugalmat hoztak, hol zűrzavart keltettek, vagy pusztító szökőárakkal büntettek. Tanúja volt számtalan viszálynak és békülésnek, örömnek és tragédiának, születésnek és elmúlásnak, az életek örök körforgásának.

Bölcs társaságáért cserébe az akkori törzsek közös tisztelettel viseltettek iránta: soha nem hagyták, hogy bármiben hiányt szenvedjen. Gondoskodtak róla, hogy mindig legyen előtte étel és ital bőséggel, övezze folytonos harmónia, tisztelet, megbecsülés és odaadás, hiszen ő volt számukra a sziget tiszteletre méltó és egyetlen ura. Egy láthatatlan, szilárd pajzs, amely távol tartotta otthonuktól a világ fenyegetéseit.

Mo létének első néhány száz éve e gondtalan nyugalommal telt, hűséges alattvalói zavartalan imádatában. A nagy európai hajósnemzetek a tengerentúli világkeresések hajnalán, valamikor a tizenötödik század derekán pillanthatták meg őt először.

Nagyjából ugyanebben az időszakban vált az otthona a tivornyázó kalózok kedvelt, alkalmi kikötőhelyévé. Mo mindig ámulattal szemlélte az ég felé nyújtózó, karcsú árbócokat, a feszülő fehér vitorlákat, a harsány színű zászlókat és az alattuk szolgáló, sokféle tájról származó legénységet. Eleinte mindössze néhány hajó vetett horgonyt az ő kicsiny szigeténél, de idővel egyre többen, egyre gyakrabban tértek be hozzá.

Bár hívatlanul érkeztek, ő mégis nyitott szívvel fogadta őket.

Ekkortájt ezek a messziről érkezők legfőképpen azért látogattak el meseszép, forrásokban bővelkedő szigetére, hogy feltöltsék víz- és élelemkészleteiket. A föld adományai s Mo kifogyhatatlan vendégszeretete révén az idegenek nemcsak átutazók maradtak: telepesekké váltak, majd apránként felépítették első otthonaikat.

Ám az idők változtak. Mo népéből egyre kevesebben fordították felé figyelmüket, mindinkább megfeledkeztek róla.

Hamar elcsavarták a fejüket a távoli földekről érkező, csalfa hajósok, akik soha nem látott, csodás kincsekkel vásárolták meg kegyeiket.

A letelepedett jövevények hamar barátokra leltek az őslakosok között. Kölcsönös együttműködésben kezdték építeni az egyre terebélyesedő tengeri kereskedelem kiszolgálására alkalmas mólókat és kikötőket. A végtelen vizeken átkelő, megfáradt tengeri karavánokat egyre korszerűbb dokkok csábították, ahol az elemek marcangolta testüket szakavatott kezek gyógyították. Az óceán pedig nem volt rest, megállíthatatlanul árasztotta magából a hajókat és azok utasait, köztük mindenféle kalandort és világcsavargót.

Nem telt el sok szökőév, s a néhány könnyen megszámlálható kunyhó helyén nyüzsgő, terebélyes falu serkent ki a földből, melyből hamarosan egy állandóan megújuló, izgő-mozgó kisváros sarjadt. Ez a rohamos gyarapodás egyre nagyobb részt harapott ki Mo hajdani szent életteréből, hogy kielégítse a kereskedelem egyre követelőzőbb étvágyát.

Ezek az új népek másmilyennek mutatkoztak, mint a korábbi, alázatos alattvalói. Némelyek ügyet sem vetettek rá, mások csodálták termetét, markáns arcéleit. Olykor fiatal leányok nevették ki hatalmas orrát, máskor gondolkodók hűsöltek terebélyes pocakja árnyékában, vagy éppen részeg matrózok könnyítettek oldalában, de nemegyszer szolgált már kéjhölgyek háttámlájaként is, miközben buja alakok lelték örömüket bennük.

Sok-sok holdtölte tompa fényében a város e bohém negyede észrevétlenül a perem felé sodródott, átengedve az ő terét a hétvégi piacoknak, hétköznapi fórumoknak, társasági élettel tarkított, éjszakába nyúló színjátszókörök szórakoztató előadásainak.

Ő maga lett a város köldöke, a végtelen tengerek és a mesés portékákat küldő földek közötti határkő. Az ő lábainál léptek be a halandók az új világba, s ugyanott hagyták el a régit. Körülötte sirattak és nevettek, mulattak és temettek.

Mo imádta bámulni a végtelen vizet, ahogyan szeszélyes áramlatait megtörik a távoli korallzátonyok, s ahogyan a hol nyugodt, hol viharos indulatokkal korbácsolt hullámok borzolják a felszínét.

Ez a kettősség hamarosan kiköltözött hozzá a partra. Az egyre távolibbnak tűnő tenger szerepét fokozatosan átvette egy növekvő, hömpölygő emberáradat, amely szüntelenül nyüzsgött körülötte, éppúgy lüktetve és kavarogva, mint valaha a végtelen óceán vize.

Bár birodalma csak egy későbbi századforduló hajnalán öltött hivatalos formát mint önálló nemzet, Mo már jóval ezt megelőzően tanúja lehetett annak, ahogyan özönlöttek ide az új otthonukat kereső népek a világ minden szegletéből: angol, francia, spanyol, portugál, holland és sok más felfedező hajós nemzet fiai és lányai. Végül mindannyian e térség legnagyobb szigetén, a földgolyó ezen felének legnépesebb, ezer néven emlegetett városában lelték meg otthonukat.

Egyre-másra kitaláltak valami újat, vagy magukkal hozták messzi földek merész vívmányait. A megannyi ötlet, valamint a sziget termékeny, vulkanikus talaja és szinte kiapadhatatlan édesvízkincsei mind hozzájárultak Mo birodalmának gyarapodásához. Hamarosan még több, még nagyobb és még nyüzsgőbb élettel töltött, mindenféle színes-szagos áruval csurig telt kikötő- és kereskedővárosok nőttek ki körös-körül, Mo virágzó szigetének minden oldalán.

A termőföld szűkössége okán a kor földbirtokokra épülő feudális rendszere szerencsére nem vethette meg a lábát Mo birodalmában.

A messzi világokból érkező új eszmék, a nyitott szellemű gondolkodás, valamint a idejétmúlt dogmákat hirdető egyházak hiánya mind olyan táptalajt biztosított, amelyben egy egészen más, a régiektől gyökeresen eltérő, utópisztikus társadalom sarjadhatott.

Mo ősi népe megóvását tartotta nem létező tettei legnagyobb vívmányának. Ugyanis amikor a történelem e fonalán megjelentek a fiatal bevándorló falkák, nem a kor szokásos módszereit követték. Nem történt hódító pusztítás, erőszakos kolonizáció.

Ellentétben más szigetekkel, a helyi őslakosok zökkenőmentesen asszimilálódtak a társadalomba, boldogan élve a könnyebb élet és a gazdagság ígéretével; bár e jobb sor mellé olyan előjogok is jártak, amelyekkel szabadon ápolhatták őseik hiedelmeit, a kényelem idővel mégis észrevétlenül elfordította őket vigyázó bálványuktól.

Mo nem haragudott. Megértette: az istenek nem azok, akiket örökké imádnak, hanem akiket idővel elfelejtenek.

1.

Aisha

Az ürességtől kongó metrókocsi ablakán át figyelte a peront: ahol máskor hömpölygött a tömeg, most csak a kihaltság terpeszkedett. Gyakran járt erre, többnyire amikor az egyetem vagy a belváros felé tartva átszállt. Ám ma elszántan próbálta diagnosztizálni a valóságot, mert ez a rendszerint emberi biomasszával telített állomás súlyos anomáliát jelzett. Akár egy 404-es hiba: a keresett tömeg nem található! Végül az elhanyagolt agysejtjei összefogtak és debuggolták a helyzetet: Ja, persze. Az ünnep!

Tetszett neki Moanavea vezetésének forradalmi ötlete a nemzeti öntudat ápolására: az évforduló totális figyelmen kívül hagyása, vagyis a népnek szánt meglepően praktikus ajándék az lett, hogy semmiféle ünnepséget nem szerveztek. Sem kötelezően vidám parádét, sem végtelenített beszédeket a dicső múltról, sem közpénzből finanszírozott utcabált, ahol mindenki csak a másik cipőjét tapossa.

Végre felismerték a 21. századi emberek igényeit – gondolta Aisha elismerő iróniával. A legjobb muszájbuli az, amire nem kell elmenni.

A honpolgárok, ahelyett, hogy a hazafias érzelmeik sárba tiprásán búslakodtak volna, úgy reagáltak, mint a diákok, akiknek elmarad a matekdolgozatuk: hálásan beletörődtek a háromnaposra duzzasztott hétvége édes terhébe. Az eredmény egy országos szintű, szinkronizált leállás lett: a városból úgy szivárgott el az élet, mintha valaki kihúzta volna a lefolyó dugóját.

A mélyen szántó elemzést egy éles csengő sikolya szakította félbe. A megállóm! Aisha egyetlen kapkodó mozdulattal magához rántotta a táskáját, és az utolsó pillanatban ugrott ki a szerelvényből. Hidzsábja szélét kis híján odacsípte a metró záródó ajtaja.

A mozgólépcsők hangtalanul siklottak a felszín felé. A szemből betörő, szúrós fénnyel együtt a fullasztó hőség is az arcába csapott, fokozatosan elnyomva a hátát cirógató, lentről érkező hűsítő huzatot. Aisha félvállra vetett hátizsákjából előkotorta óriási napszemüvegét és a limezöld hidzsábja alá igazgatta. Nagyot sóhajtott, gunyoros grimasszal végigsimított a mindent szigorúan takaró öltözetén, és az ég felé emelte a tekintetét.

A másfél évezredes szigorú vallási szabályaid és a globális felmelegedés igazán nyerő kombináció. A Te próbatételeid valóban mindenre kiterjednek – gondolta magában, és egy alig észrevehető, kesernyés mosoly terült el az arcán. A türelmemre... és a hőtűrésemre egyaránt.

Visszafogottan elegáns, hosszú ujjú blúza alól kiszabadította óráját, és a kapunyitó érzékelőjéhez tartotta. A csippanást követően egykedvűen olvasta le maradék utazási kreditjeinek számát. Azt a szánalmas numerikus változót, amely már a heti egyetemi bejárást is alig fedezné.

Fantasztikus… A hetem sokadik állásinterjúja egyszerűen nem végződhet kudarccal. Pfff, bár a végtelen loopok mindig végtelenül szórakoztatóak.

Kilépett a térre. A forróság szinte letaglózta. Ja, tényleg, lehet, hogy ezért tűnt el mindenki?

A meteorológusok olyan hőséget jósoltak, amely mellett a szigetország amúgy is elviselhetetlen trópusi klímája kellemes tavaszi szellőnek tűnt. A józan ész határait feszegető kánikula miatt Moanavea lakossága stratégiailag kivonult a városból, és öblökre, lagúnákra cserélte az izzasztó utcákat és épületeket. A felszíni városrészek így elhagyatott filmdíszletté váltak, ahol a néma épületek felett vibráló forróság lett az egyetlen szereplő.

A légkondicionáló technológiák ugyan nyerésre álltak a magas hőmérséklet ellen vívott harcban, de a totális győzelem ára egy fausti alku lett volna, amelynek értelmében a szabadságot légmentesen zárt otthonok és plázák rabságára cserélik. Ez a társadalom azonban nem hajtotta a fejét a száraz léghűtés rabigájába; egyfajta luddita daccal tagadta meg a klimatizált kapitulációt.

A szokásos népsűrűség és az ezzel járó tumultus hiánya miatt Aisha a vártnál korábban érkezett, így maradt ideje alaposabban felmérni a helyet.

– Port Pacifica tér – olvasta a lába előtt elterülő, emberméretű karakterekből álló térkőmozaikot. A névben még ott visszhangzott a múlt, amikor ez a hely a város lüktető szíve, a kereskedelem központja volt; szinte látta maga előtt az ősidők nyüzsgését, érezte a fűszerek és a tengeri só illatát. Ehhez képest a valóság egyfajta elegáns, kültéri múzeumként hatott. A díszlet történelmi volt, a funkciója azonban ízig-vérig modernné vált: egy humán logisztikai elosztó, mentális zsilip a nagyváros fém- és üvegdzsungelje, valamint az egyetem zsibongása és a nemzeti park zöld nyugalma között. Ma viszont eltűnt a nyomás, amit ki kellett volna egyenlíteni.

Aisha elindult a homokszín kőlapokon a teret tekintetével uraló masszív szobor felé, amelyet sekély, mesterséges patak ölelt körbe; a víz számtalan apró látványszökőkútból bukkant fel, majd tűnt el újra a kövek alatt. A patak mentén ősi motívumokkal díszített pavilonok nyújtottak árnyékot; a hűvösben néhány kampuszon rekedt diák laptopja világított.

Aisha ösztönösen, széles ívben elkerülte őket. Ráérős diákok láttán mindig ugyanaz a maró érzés futott rajta végig. Nekik van idejük a tanulmányaikra.

Neki viszont a túlélésre kellett koncentrálnia, amióta az előző munkahelyéről elküldték. Két szemesztert ugyan okosan előre kifizetett a megspórolt pénzéből, de a fennmaradó félévek finanszírozására jelenleg semmi ötlete nem volt. Ösztöndíjat a státusza miatt sehol sem kapott, a szülői támogatás kimerült, a kutatása pedig mecénás nélkül porosodott egy online tárhelyen. Négy sikertelen interjú után a mai volt az ötödik, és a korábbi e-mail-váltások alapján ebben bízott a legkevésbé.

Miért nem látja bennem senki a potenciált? A kérdés, mint mindig, ugyanaz volt. Túl fiatal vagyok? A nevem? A hitem? Vagy mert nekem méhem van?

Elég! Megint túlgondolod. Rendszer-újraindítás. Prioritások visszaállítása. Első az anyagi biztonság, utána ráérsz depresszióba kergetni magad a szociális üldözési mániáddal! – parancsolt magára. – A világnak szüksége van rám, csak még nem tudja. Söpörte le a frusztrációját egy fanyar mosollyal.

Hátizsákjából kitúrta a tabletjét, és felnyitotta a mappaszerű tokot. Homlokára tolta hatalmas napszemüvegét, mire az eszköz felismerte az arcát, beolvasta retináját, majd a kijelző életre kelt. Lesimította a mappa fedelére tűzött meglibbenő nyomtatott papírlapokat, és szépen manikűrözött körmei fürgén kopogtak az üvegen; egy tegnapi e-mail-láncot keresett. Feszültségoldó dúdolásba kezdett:

– Merre vagytok, remény utolsó ismert koordinátái?

Purple Turtle… Ez lesz az! A Purple Turtle – ismételgette magában. Fura név. De hol lehet pontosan? Miért egy tér neve a cím? Olyan nagy a hely? Vagy, amilyen az én szerencsém, nem is létezik. A fejét csóválta.

Látómezője perifériáján egy gyorsan mozgó tárgy jelent meg. Ösztönösen hátralépett, nehogy ez a valami elsodorja. Alighanem ez mentette meg az ütközéstől.

– Bocsi!!! – vonyította hátra a rolleres futár már messziről.

Idióta barom! Miért nem tiltják ki ezeket innen? – morogta magában Aisha. Ez most mindegy. Koncentrálj a feladatra!

Átváltott a térképalkalmazásra. A saját helyzetére nagyított, majd a digitális iránytűnek bambán engedelmeskedve forgolódott, amíg a virtuális és a fizikai valóság végre fedésbe került. A siker pillanatában felnézett, és a tekintete a tér közepén trónoló kolosszuson akadt meg. Mo masszív kőtestét a hőségtől vibráló levegő torzította sejtelmes aurává, bizsergő kontúrjai misztikus hangulatot kölcsönöztek vigyázó tekintetének. Aisha félszegen integetett felé, valami viszonzást várva, majd azonnal meg is rázta a fejét. Egy apró, személyes rituálé: fejrázás, mint egy gyors bugfix saját vagy mások butaságára.

Most már csak a referenciapontok azonosítása volt hátra. Agya gyors leltárba kezdett, saját szórakoztatására minden vizuális adatcsomagot egy TCP/IP-üzenettel nyugtázva.

A metróállomás a háta mögött, ACK. Ez egy felesleges, ám mégis megnyugtató konstatálás.

Felnézett: előtte a gigászi irodaház fekete üvegmonolitként szúrta át az eget. ACK.

Akkor balra a pláza, jobbra pedig az egyetem parkja. ACK.

Szuper háromutas kézfogás – összegezte magában elégedetten. A kapcsolat stabil, a keresési terület ügyesen definiálva. A Purple Turtle valahol a park és a felhőkarcoló között rejtőzik.

Lenézett a rezgő karórájára. A kijelzőn egy mókás kék vizespohár kacsingatva próbálta figyelmeztetni a folyadékbevitel elmulasztására, mellette egy 41 °C-os hőmérsékletet jelző piktogram vöröslött. Aisha egy simítással elzavarta a kéretlen gondoskodást, és ismét felnézett.

A felszínen eltöltött idővel arányosan kezdett egyre elviselhetetlenebbé válni a hőség. A csípőjéről aláhulló, hosszú, zöld szoknya már kellő diszkomfortérzetet keltett benne, ami tempósabb gyaloglásra sarkallta. Tudta, hogy az extra kipárologtatás tovább rontana az eleve csekély magabiztosságán, ez pedig nem igazán esélyjavító tényező egy állásinterjún.

Átért a pavilonok túloldalára, ahol éttermek és kávézók szegélyezték a tér északi részét. A homokszín kőlapok egyre vakítóbban tükrözték a napfényt. Visszaigazította orrára a napszemüvegét, hogy a távoli cégtáblákra fókuszáljon, és hamarosan megtalálta a fekete alapon tündöklő lila feliratot:

Purple Turtle? Végre megvagy!

Előhúzta a tablet tokjából a nyomtatott önéletrajzot, és mielőtt a verejtékével együtt magabiztossága is elpárolgott volna, megindult a cégtábla felé.

Amikor elérte a dús sövénykerítést, megtorpant, és zavartan igazgatta ruháját. Megbizonyosodott róla, hogy vallása elvárásainak megfelelően teste minden olyan felülete láthatatlan, amelynek elfedését a tradíció már tinédzserkora óta megköveteli.

Oké, gyerünk!

Két magabiztos lépés után azonban ismét megtorpant. Egy kicsi égszínkék Vespát láncolt valaki egy nyeszlett bokorhoz. Ennek az értelme több kérdést is felvetett benne.

Nem most!

Vett egy mély levegőt, és bátran belépett a zöld sövénnyel elkerített kültéri részre. Ott hat kisasztal és néhány szék próbálta valóra váltani egy meg nem értett teraszdizájner álmait. A koncepció most éppen rendezetlen összevisszaságban jelölt ki mesterséges ösvényt a bejáratig, amely zárva volt.

Mi a szösz? Pislogott Aisha értetlenül.

Pedig kint vendégek ültek. Az egyik asztalnál egy pár beszélgetett, távolabb két fiatal srác temetkezett a könyveibe és laptopjába. Aisha a látványukban nem elhanyagolt tanulmányait, hanem a rejtély egy újabb darabkáját látta.

Az ajtó zárva, de a terasz tele. Ez egy nem kezelt kivétel.

A vendégekben az volt a közös, hogy semmit sem fogyasztottak, hiszen mind a nyitásra vártak. Az ajtó feletti neonfelirat szerint ennek már egy órája meg kellett volna történnie, de odabent semmilyen életjel nem mutatkozott. Egy pillanatra Aisha tompa párbeszédet vélt hallani, de hamar rájött, hogy a hang a szomszédos üzlet kirakatában villódzó tévékből jön.

Jobb híján helyet foglalt a várakozók között, és elmélyedt saját kinyomtatott önéletrajza olvasgatásában. Nem volt valami combos életút, ami előtte hevert a papíron, így nekilátott kiszínezni a gondolataival.

Név: Aisha Gamila. A „Gamila” azt jelenti: „szép”. Egy felesleges, bár ténybeli közlés.

Születési hely: irreleváns, és a helyi űrlapok számára egyébként is feldolgozhatatlan.

Munkatapasztalat: két év egyetemi büfé, ahol a kávéfőzés mellett éles rendszergazdai tapasztalatot szereztem egy rendszeresen összeomló rendelésfelvevő szoftver és hat türelmetlen bölcsész szimultán kezelésében.

Készségek: végtelen türelem tudásszomjukat csillapító idióták kiszolgálásához. Rust, Python, C++ és gyilkos indulatok elfojtása, amikor valaki a monitorom fölé hajolva magyaráz.

Hobbi: neurális hálózatok modellezése, a világ megmentése és a tökéletes baklavarecept megalkotása.

Miért jelentkeztem erre az állásra? Hogy egy hidat építsek a gépi tanulás elmélete és a gépi tejhabosítás gyakorlata közé…

– Na, bassza meg! – mordult fel valaki elnyújtott hangon, amit rázkódó sövény, fémes csattanás és egy tompa puffanás kísért.

– Rendben vagy, ember? – dőlt hátra a székében a Vespa melletti srác félrehúzott fejhallgatóval.

– Minden oké! Ura vagyok a helyzetnek! – Egy felfelé mutató hüvelykujj emelkedett ki a díszsövény sűrűjéből, aminek láttán az egyetemista srác egy vállrándítással vissza is temetkezett a laptopjába.

Mivel senki sem mozdult, Aisha pattant fel a székéről. Mire odaért, a fiú félig-meddig feltápászkodott, és amint meglátta őt, azonnal a kis Vespa ülésére támaszkodva próbált valamiféle tartást adni magának, kétes eredménnyel. Körülnézett, és felmérte, vajon ki láthatta. Eközben eltorzult arcizmait próbálta fellazítani, de fájdalmai szemlátomást nem engedtek az idegi parancsoknak.

Aisha legszívesebben kinevette volna, de úgy érezte, ez most mégsem lenne illendő.

Nagyszerű, túlélted. Gondolom, most jön a menekülési manőver: a kínos, szótlan komédia, hogy eltereld a figyelmet a szánalmas helyzetről. Bár el kell ismerni, ehhez a külsőd a kezedre játszik. Idősebb lehetsz nálam, de ez a kölyökkép, a sokzsebes, félig elázott nadrág-póló kombináció…

Levette a napszemüvegét, rágcsálni kezdte a szárát, és szórakozottan elemezte az előtte álló karaktert, mintha csak egy NPC-t vizsgálna.

Oké, lássuk csak, mit dobott neked a gép. Valaki itt a karaktergenerátorban egyértelműen bepipálta a „mindenből egy kicsit” opciót. Az alap valószínűleg félig kaukázusi, de a szemek egyértelműen egy ázsiai modulból jöttek – barnák, szépek, pont, mint az enyémek. Jó választás. Ehhez képest az arcszőrzetcsúszkát maximumra tolták. Jó, ez bejön. Az alkatodra részben ráhúzhattak egy csendes-óceáni modellt, ami magyarázza ezt a cuki mackós testfelépítést. De masszív, azt el kell ismerni. Jól bírja a gyűrődést, ezt láthattuk.

Ám a hajad… egy külön anomália. Drótszerű, sötét szálak. Bár el kell ismerni, ez menő. Nem bug, hanem feature: elmentem mint „földelés nélküli, folyamatos elektrosokk” frizura. Kicsit a hetvenes évek diszkóját idézné, de így, hogy a fejed egyik fele teljesen elázott, a hajadból pedig falevelek kandikálnak ki, inkább olyan, mint valami rosszul renderelt textúra.

De a víz, az nem stimmel. Az égből nem esett, a föld száraz. Szóval ez egy újabb logikai fejtörő? Mindegy. Már sikerült a helyzetet egy teljesen új szintre emelned a komikumskálán.

Ahogy elemezgette, a fiú ismerőssé vált számára.

Várjunk csak! Hiszen ez a balfék futárfiú a térről! Szóval nemcsak egy random generált NPC, hanem a küldetés része? Zseniális. De miért követ?

Megvilágosodott.

Nem, nem követ, ez ide jött. És egyébként is, hogy nézel ki?! – dühöngött magában, aztán hangosan folytatta.

– Az előbb majdnem kinyírtál. Ott – bökött az állomás irányába.

– Láthatod, ez nem személyes, senkivel sem kivételezek – mutatott végig a fiú a saját vizes, faleveles állapotán.

A szánalmas ábrázattól Aisha cseppet sem enyhült meg.

– Amúgy jól vagy?

– Persze, tudod… én általában így állok meg – mosolygott rá a fiú idétlen szégyenkezéssel.

Aisha kicsit sem őszintén mosolygott vissza; már most elege volt a srácból.

Nagyszerű. Életben maradsz. Akkor zárjuk le ezt a beszélgetést, mielőtt flörtölni kezdesz velem. Nekem itt állásinterjúm van… vagy lesz. Vagy volt?

– Nem tudod, mikor nyit ki a kávézó?

– Nincs nyitva? – lepődött meg a fiú, és az üzlet bejáratára kapta a tekintetét. – Baszki! – fürgén kikászálódott a bozótosból, kikerülte a lányt, miközben vizes ruháját csavargatva elindult az ajtó felé.

Hát most meg mi a bajod? Nem én zártam be. Aisha megcsóválta a fejét, amely mozdulatot döbbenten hagyott félbe, amikor a fiú a telefonját az ajtózárhoz érintette.

Ó! Remélem, nem…

A fiú úgy lépett be az engedelmesen kinyíló ajtón, mintha hazaérkezne.

Pedig de. Aisha leszegett fejjel elindult a bejárat irányába, de az ajtó bezáródott előtte és a szintén bemenekülni próbáló vendégek előtt. Az üvegen keresztül figyelte, ahogy a fiú zavarodottan járkál odabent, közben a telefonját nyomogatja. Hívni próbált valakit, aki szemlátomást nem vette fel, majd megint hívott valakit, aki akár ugyanaz a valaki is lehetett. Nem derült ki, mert végül senkit sem ért el. További sikertelenség és céltalannak tűnő mászkálás után a fiú elveszett a szeme elől az üvegajtó tükröződéseiben.

Hé! Engedj be minket is! Marha meleg van idekint! – szuggerálta a lány bosszankodva.

Amikor a srác újra felbukkant, végre kinyitotta az ajtó mindkét szárnyát. Egyetlen szó nélkül, határozott karjelzéssel betessékelte az odakint várakozókat, majd az egyik ajtót dünnyögve visszahajtotta.

Elsőnek a pár lépett be, majd az egyik tanuló srác huppant le egy megtermett babzsákfotelre, és újra a laptopjába temetkezett.

Te is csak az ingyen hideg miatt jöttél… – forgatta Aisha a szemét, miközben olyan óvatosan lépett be, mint egy gyanakvó marha a vágóhídra.

Tekintetével a bozontos fiút követte, ahogy az a telefonjával járkál fel-alá, és próbálja kapkodva életre kelteni a helyiség berendezéseit. Szeme megakadt egy vastag, tűzpiros vonalon, amely valahogy nem engedte el a tekintetét, még akkor sem, amikor elindult az egyenes mentén.

A belső tér megtévesztően tágasnak tűnt ahhoz képest, amit kintről sejtetett. Tőle jobbra egy fekete-lila színsémát szigorúan követő, legalább harminc vendég leültetésére alkalmas helyiség fürdött a teljes fal méretű ablakokon beömlő fényárban. A modern dizájn ellenére volt benne valami furcsa. Aisha megpróbálta értelmezni a látványt. A kékesfehér padló elsőre síknak tűnt, mégis mintha finoman hullámzott volna. Jobban megfigyelve rádöbbent, hogy a padló maga nem mozog, hanem egyetlen, hatalmas, statikus hullám képét imitálja. A hullámhegyek alig húsz centisre nőttek, de ez pont elég volt ahhoz, hogy egyetlen asztal se legyen azonos szinten a szomszédjával. Az álringatózó érzés az izgalmasan érdekes és a szédítően zavaró határán billegett.

Mennyi baleseti jegyzőkönyvet tölthetnek itt ki egy nap? Aisha a gondolatra ösztönösen megtorpant. Ez a hely hogy a búbánatba kapott működési engedélyt? Már ha kapott egyáltalán… Tuti tengeribeteg leszek két kör után.

Mielőtt teljesen elszédült volna, tekintetével megkapaszkodott a mellette elhelyezkedő színes kavalkád látványában. A Port Pacifica tér által meghatározott virtuális tengerszintet kijelölő bejárat közelében hatalmas játszósarok terült el, telis-tele a világ összes színében pompázó babzsákfotelekkel.

Ettől nem messze három- és négyszögletű, vaskos faasztalok rendeződtek összevisszaságba, az oldalszámukkal egyenlő székszámmal társítva. Ebben a geometriai nyüzsgésben Aisha felfedezett néhány, a korábbi logikára fittyet hányó körasztalt két székkel. Az ablakokhoz közel, egy ismeretlen funkciójú beszögellés mögött néhány, U alakot formázó, klasszikus beülős boksz csalogatta magához a kisebb társaságokat.

Aisha émelygése lassan alábbhagyott, ahogy tovább grasszált a helyiség belseje felé. Rácsodálkozott a szabad felületeket díszítő, gyerekrajzokra emlékeztető lila teknősalakzatokra és az óceániai szigetvilág életörömét megidéző motívumokra. A meglepően ízléses dekorációnál azonban egyetlen, hatalmas fekete felületet talált érdekesebbnek: a hátsó fallal párhuzamosan elhelyezkedő pult mögött, ahol csillogó italosüvegeknek kellett volna állniuk, egy mozivászon-méretű videófal sötétlett, némán és kikapcsolva. Szemből nézve ez a bal oldali, teljes hosszában nyitott tér hajszálpontosan a tenyérnyi vastag piros vonalig tartott.

Szeme fókuszát a piros vonal újra és újra magához rántotta. A felfestés az ajtótól indult, és lézernyaláb precizitásával haladt keresztül mindenen: padlón, falon, plafonon, minden útjába kerülő berendezésen. Nyílegyenes vonal mentén osztotta ketté a teret nagyjából 20:80-as arányban.

Jobbra terült el a gyönyörűen kivitelezett teknősös bár – vagy klub, ezt egyelőre lehetetlen volt eldönteni –, ami vadonatúj benyomást sugárzott. Látszott rajta az igényes tervezés és kivitelezés, bárminemű anyagi béklyó nélkül.

A vonal bal oldalán egy kis éjjel-nappali bolt alkotott hatalmas kontrasztot szomszédjával. Színeiben és alapkoncepciójában próbálta követni a kávézó stílusát több, de inkább kevesebb sikerrel. Így a végeredmény egy silány, félkész másolat lett, mintha a lendület és a pénz is elfogyott volna valahol félúton.

Az éles kontraszt az egész helyet szürreálissá tette első látásra, majd másodikra is. Egy nagy, de agresszíven megosztott tér, ahol a piros vonal egy dimenziókapu, amely szabad átjárást biztosít ugyanannak a világnak egy gazdag, művészi és egy szegény, igénytelen variánsa között.

Aisha ide-oda kapkodta a fejét, analitikusan hasonlítgatva a két világot. Végül a szeme választott. Megállapodott a vonaltól jobbra elterülő, ízléses helyiségen.

Ez az. Ez tetszik. Itt el tudnám magam képzelni mint kiváló munkaerőt.

Ahogy ez a gondolat megfogalmazódott benne, a vonal bal oldalán zúgás és kattanás hallatszott. A lámpák fokozatosan felkapcsolódtak, a berendezések beindultak. Utolsóként a leghátsó sarokban, egy vaskos, művészien vakolatlan betonoszlop előtt álló hűtőláda üvegajtaján tört fel a fény.

A mélyhűtő tetején egy lány ült, hátával az oszlopnak dőlve. Elegáns, mélykék kosztümje alapján valamilyen magas beosztású menedzsernek tűnt a pénzügyi szektorból.

Akárcsak az egész helyet körülötte, ezt a képet is groteszk kettősség jellemezte. A lány szépen beszárított, hosszú, hollófekete frizurája most éppen borzasan, hanyagul omlott az arcába. Professzionális szabású, makulátlan kosztümfelsője kényelmetlenül feszülve próbálta egyenesben tartani az összegörnyedt testét. Sikertelenül. Az oldalt felvágott, térd felett végződő szűk szoknya csakis a véletlennek köszönhetően nem mutatott többet az illendőnél; a felcsúszott ruhadarab által meztelenül hagyott lábak mozdulatlanul, mégis kihívóan lógtak a semmiben. Az egyik – ránézésre még a kosztümszettnél is drágább és ugyanolyan mélykék talpú – fényes fekete cipő kétségbeesetten kapaszkodott a kecses lábfejbe, amíg a párja magas tűsarkára támaszkodva unottan várakozott a földön. Elegancia és slamposság, különös, bizarr összhangban.

Aisha döbbenten eszmélt rá, hogy ezt a lányt nem látta ide bejönni. Erre a jelenségre biztosan emlékezett volna.

Hogy került ide? Itt volt egész éjjel? Nem úgy néz ki, mint akinek unalmas éjszakája volt… sőt, mintha nem is egyedül töltötte volna. De itt? Egy boltban? Ebben a ruhában? Vagy ez valami jelmez? Valami felnőttjátékhoz? Uh, remélem, nem felnőttfilmhez! El ne felejtsek rákérdezni a szerződés „minden egyéb, amivel a munkáltató megbízza” pontjára… – kavargott tömérdek, minden valós alapot nélkülöző gondolat a fejében.

A lány egy doboz jégkrémben turkált kanállal, és amikor sikerült valamit kihalásznia, azt megkísérelte az arcán kétoldalt leomló hajzuhatag mögött megbúvó szája felé egyensúlyozni. A mutatvány után váratlanul felnézett. Haja alól előbukkanó, lehetetlenül hatalmas és szikrázó zöld szemét Aishára szegezte. Aisha zsigereiben érezte ennek a pillantásnak a hipnotikus súlyát, majd amikor rájött, hogy ez hülyeség, még akkor is.

Uh! Démondög! Enyhe perzsa vonásokkal. Akkor egy huri?[1]

Így alaposabban megnézve ismerősnek tűnt neki ez a különleges szépségű arc. A hatalmas, rámeredő szempár miatt nem volt benne biztos, hogy egy horrorfilmben, egy rajzfilmben vagy a való életben látta-e. Mélyre túrt az emlékeiben, de mindhiába.

Néhány hosszú pillanatig szótlanul bámultak egymásra, majd a fekete hajú lány hajkoronástul újra beleborult a jégkrémes tégelybe.

Aisha megrázta a fejét. Túl sok volt itt az értelmezhetetlen vizuális inger. Ráadásul túlságosan sokáig elkalandozott, ideje volt visszatérnie érkezése eredeti céljához.

Érdekes egy hely, eddig nem unalmas. De előbb ki kell derítenem, miféle filmeket forgatnak itt, mielőtt bármit aláírok. És ez a csaj… nem NPC. A szeme biztosan nem evilági, és a manifesztálódása a semmiből is minimum gyanús. Szépnek meseszép, de félelmetes… Jaj! Remélem, más is látja, nem csak én! Hol az a bolyhos fiú? Legalább ő valódinak tűnik – kereste tekintetével az egyetlen személyt, akinek vélhetően volt valamilyen kapcsolata ezzel a fura hellyel.

Csak gondolnia kellett rá, és a fiú hirtelen előtte termett, amitől ijedtében hátrahőkölt.

Te meg valami dzsinn vagy? Kívánni lehet?

– Hozhatok neked valamit? Egy kávéra vagy teára mindenképpen a ház vendége vagy!

– Miért? – adott hangot meglepetésének.

– Te voltál az egyetlen, aki rám nézett odakint. Hálálkodni szeretnék valahogy – válaszolt a fiú azzal az idétlenül szánalmas mosolyával.

– Aha – bólogatott Aisha lassan. – Valójában az állásinterjúra jöttem. Az üzletvezetői pozícióra. A tulajhoz vagy hozzád? – lobogtatta az önéletrajzát, miközben újra végigmérte a fiút. Száradó haja kezdett visszameredezni az ég felé, de itt-ott még mindig apró bokorlevelek díszítették. Aisha ismét elfojtott egy nevetést.

Te kis szerencsétlen! Elég béna, hogy tele van az a kazal hajad minden gyommal! Ösztönösen odakapott, és kihúzott a hajpamacsból egy kiálló gizgazt.

A mozdulat után azonnal ráeszmélt, hogy talán túl messzire ment az engedély nélküli közvetlenséggel, hiszen majdnem történelminek számító tíz perce ismeri. Attól tartott, hogy a fiú ezt romantikus közeledésnek veszi, pedig inkább szánta szegényt, mintsem bármit akart volna tőle. Valamelyest megnyugodott, amikor felfedezte, hogy ez jobban zavarba hozta a srácot, mint őt, mert az rögtön hátrálni kezdett.

– Ezt most rendbe kell hoznom. Rögtön visszajövök. Ne menj sehova, foglalj helyet! – mutatott a fejére szégyenkezve, és eltűnt a színpad mögötti függönyök takarásában.

A fiú távozása után ismét a kék ruhás lány került Aisha látóterébe, aki nyelvével finoman megnedvesítette telt ajkait, parányit sem erotikusan, sokkal inkább éhesen. Kőszoborrá merevedve tartotta a jégkrémes kanalat, és Aishát bámulta. A kifeszített pillanatot az olvadva lecsúszó jégkrém indította újra, de a lány még most sem vette le róla döbbenetesen nagy szemét. Aisha megszokta, hogy megbámulják a nem szokványos öltözéke miatt, de ez most más volt. Ez a lány őt bámulta, és nem azt, ahogyan kinéz. És még mindig piszok ismerős volt neki az az arc.

Ez a fúria most már egy kicsit para. Úgy bámul, mintha fel akarna robbantani a szemével. Belülről kifelé. Bárhogyan. Az is lehet, hogy bántották… Bár inkább úgy néz ki, mint aki szereti, ha bántják. Ha a pemzlifejű visszajön, rákérdezek. Kirázta a hideg, zavarában elkapta a tekintetét, és jobbnak érezte odébbállni.

Elindult a pulthoz, miközben próbálta újrarendezni összevissza kalandozó gondolatait. Hiszen mégiscsak a saját állásinterjúját kergette, egyre reménytelenebbül.

Remélem, nem ez a nagyszemű bizniszdomina itt a főnök – ötlött fel benne egy új aggodalom, hiszen a lány elegáns, de agyongyötört külleme, rejtélyes feltűnése és az a tény, hogy senki nem zavarja el, erre utaltak. Ugyanakkor bízott benne, hogy ebben a csilivili kávézóban kell majd dolgoznia, nem pedig a vele határos, benzinkút-esztétikájú vegyesboltban.m

Már ha felvesznek ide. Már ha itt akarok egyáltalán dolgozni.

De még mindig úgy érezte, hogy igenis akar. Kíváncsian nézegette a pult mögötti területet, felmérte a lehetséges munkakörülményeket. A hely rendkívül jól felszereltnek tűnt, mindenből csakis a prémium minőséget választották.

A bundásfejű a pult mögött tűnt fel ismét, ezúttal komolyabb és érettebb benyomást keltve.

– Szóval? Mit adhatok? Mire vágysz?

Hanghordozásában Aisha esetlen csábot vélt felfedezni. Jóleső érzés járta át, hogy valaki érdeklődést tanúsított iránta. Eddigi tapasztalatai alapján akcentusa, vallása és az öltözködéséhez társult prekoncepciók amolyan eleve felesleges prédának bélyegezték; emiatt ritkán mozdultak rá. Számtalan rossz tapasztalatát felidézve remélte, hogy ez nem megint egy perverz, hülye gyerek, aki a kulturális gyökereiből eredő sokszínűségére gerjed.

Csak jussak már el addig a fránya interjúig! – könyörgött mindennek, ami szent, és inkább a lényegre tért.

– Köszönöm, most talán semmit. – Erőltetett mosolya mögött tovább vacillált a kedves és a perverz opciók között. – Valójában a meghirdetett állásinterjú miatt jöttem. Az üzletvezetői pozícióra – mutatta fel az önéletrajzát ismét. Vagy bármilyen pozícióra. – Közel biztos vagyok benne, hogy a tulajjal kell beszélnem, aki Pascalnak hívja magát. De van itt egy e-mail-cím… ami az aláírás szerint inkább egy bizonyos boltvezető Emmáé.

A bolyhos fiú rámeredt, indokolatlanul hosszasan és szótlanul.

Ennyi. Tehát perverz. Kár érte. Pedig amolyan kismackósan aranyos. De hát egy dzsinn! Mit is várhattam volna?! És van egy gyilkosszemű házidémonja. Ez sem az én állásom lesz. Húzzunk innen – villant át az agyán, miközben továbbra is kedvesen mosolygott a fiúra, aki egyetlen hatalmas korttyal szinte kiürített egy vizespalackot, majd nagyot nyelve végre megtörte a csendet.

– Az üzletvezetői pozícióra jelentkeztél?

– Igen…?

– Igen. Nem. Illetve hát valójában a tököm se tudja… – Az új információ érezhetően lejjebb tekerte a csábos magabiztosságát. – És akkor most ismét a türelmedet szeretném kérni egy pillanatra – emelte fel mutatóujját –, mert ennek utána kell járnom. Vagyis telefonálnom – helyesbített lendületesen, majd eltűnt a pult mögötti helyiségben.

Így is van, hagyj csak itt. Ne is foglalkozz velem, én jól elvagyok. Mintha nem lenne jobb dolgom. Bár, tényleg nincs…

Néhány perc múlva a fiú végre előkerült, ezúttal ismét felkészültnek, magabiztosnak látszott. Mintha rendezte volna a gondolatait.

Nocsak. Valami rapid önbizalomfejlesztő tréning van ott hátul? Kit hívtál? Ez a tréning engem is érdekelne. Ha már elképzelésem sincs, minek jöttem ma ide… De ha csak te vagy itt, ki interjúztat? Remélem, az a démonlány nem Emma. Bár abban sem vagyok biztos, hogy ő tényleg itt van…

2.

Senkiföldje

Mo némán tovább figyelt, de egyre kevesebbet látott. Az egyre több hajléknak, fogadónak, számtalan hivatalnak otthont adó cifra épület messze az ő egykori kolosszális magassága fölé emelkedett, eltakarva előle a víz és a kecsesen kanyargó part évszázados látványát.

Épphogy kezdte megszokni, talán meg is kedvelni új szomszédságát, amikor ezeket a házakat ismét lerombolták, hogy még masszívabbakkal kisebbítsék az ő egyre kopó méltóságát.

Talán épp ezekben az időkben kapta a Mo nevet. Egy szemüveges, apró termetű tudós ember adta neki, aki különös szenvedéllyel vakargatta és kapirgálta Mo méretes, puha vulkáni tufából faragott testét. Néha nyomtalanul eltűnt, jó időre elhajózott. Csak a sokadik alkalommal vallotta be Mónak, hogy e furcsa szertartás célja nem más, mint hogy a kőből vett minták révén felkutassa eltűnt és szétszóródott rokonait a világ más, elfeledett szegleteiben.

Több tavasz is elmúlt, mire a tudós újra felbukkant, és boldogan újságolta: számos apró, ehhez hasonló szigeten rábukkant Mo testvéreire. Mót azonban szomorúság töltötte el, amikor megtudta, hogy ezen a szigeten ő bizony egyedül van. Ráadásul az öreg, mindentudó barátja sem tudta megfejteni, miként keveredhetett ide, ezért kezdte Mónak szólítani, ami az ekkorra közel kilencszáz tagot számláló, kőből faragott rokonokat egyesítő Moai családnév[2] megkurtított változata.

Eközben a köréje terebélyesedő város továbbra is egy névtelen pont maradt a térképeken. Igaz, a világ minden táján ismerték már, sőt, nem is egy, hanem sok-sok gúnynéven. De hát Mo mit is várhatott volna? Hiszen az itt élő mindahány nemzet különböző ajkú gyermeke folyton más és más névvel illette, saját képére formálva azt.

A Mo eredetét kitartóan kutató professzor az idő múlásával egyre gyakrabban folytatott hosszú, elmélázó beszélgetéseket vele, néha túlzottan lelkesen, kissé botladozó nyelvvel, fermentált gyümölcsök illatát árasztva magából. A meghitt eszmecserék során tudta meg Mo, hogy az ideérkezők miért nem rontottak rájuk hódító szándékkal, ezzel alaposan meghazudtolva az emberi történelmet és más, hasonló világok példáit.

Az új lakók ugyanis megvetették a távoli, nagy földrészek népeinek téveszméit. Nem estek egymás torkának, ehelyett különös, de működőképes egyetértésben éltek együtt az őslakosokkal. És ami talán még egyedülállóbb: egyetlen anyaország sem formált jogot Mo gyorsan növekedő, immár mesésen gazdag kikötő- és kereskedő-városállamára, pedig stratégiai és geopolitikai szempontból is egyre jelentősebbé vált.

Mo legjobb barátja felett észrevétlenül suhant tova röpke élete. Egyre fáradtabban és mind ritkábban kereste fel őt, a hajdani, egyoldalú társalgások el-elmaradoztak, mígnem egyszer csak nem jött többé. Mo ekkor szomorúan visszahúzódott: szellemi magányban figyelte az elkövetkezendő embertelen évtizedeket. Bár társadalma békés maradt, a nagy háborúk évszázadában elkerülhetetlen volt, hogy otthonuk idegen, haragos hatalmak ütközőzónájává váljon.

Az égbe törő épületek törő épületek árnyékában Mo láthatta, ahogy a kecsesen lobogó, fehér vitorlájú vízjárókat apránként felváltják a fekete füstöt okádó, agresszív, szürke vasszörnyetegek. Ezek provokált dacból, mennydörgő és tűzokádó csöveikkel pusztítást szórtak más, hasonlóan mérges nemzetek dühből kovácsolt vashajóira. Mo elkeseredetten tapasztalta, hogy minél több ilyen érkezik, annál kevesebb távozik.

Aztán eljött az a nap is, amikor már a feje felett zúgtak a csillogó masinériák: berregve, darázszajjal rágták az ég kékségét. Minden irányból, minden irányba. A kis izgága gépszúnyogok hatalmas, visító tűzgömböket potyogtattak a lenti, mélykék vizet felmaró, zakatoló gépszörnyekre. Mo nem értette e rémséges játék célját, de látta az eredményét. Bár az ő népe fegyvert sem ragadott, a pusztítás viharában mégis értelmetlenül megtizedelődött.

Elmondhatatlanul hálás volt, amikor végre mindennek vége lett. Soha többé nem akart ilyesmit látni. Már az is megrémítette, hogy a győztesek úgy határoztak: továbbra is itt tartják a tenger morcos, de engedelmes őrzőit. Az így elbitorolt, hajdan békés öblökben kezdték etetni és szaporítani a vashajókat, hogy ők legyenek többen, ha egy napon megint eljönnének az idegen gépszörnyek.

Mo a század derekára már rég nem tudta számontartani rohamosan növekvő számú alattvalóit, hála a látóhatárán túli, egyre forgalmasabb légikikötőnek. Egyszerre töltötte el szomorúság és büszkeség, amikor végignézett hajdani kis birodalmán, amely mára a Csendes-óceán vitathatatlan központjává nőtte ki magát. Bár hivatalosan sosem vált elismert, szuverén állammá, mégis felvirágzott: jómódú mintatársadalomként, idealista egyetértésben.

Mo birodalmának különös társadalmi berendezkedése, bármennyire olajozottan működött is, akár a helyi, akár a nemzetközi jog szemében egyre kevésbé volt tartható. Egyetlen ország sem akarta, mégis mind áhította magáénak tudni ezt az utópisztikus, hivatalosan nem létező közösséget.

A színes, népes lakosság, a túl sok ország túl sok állampolgára próbálta követni és betartani a saját hazája törvényeit. Ezek a szabályok ritkán illettek egymáshoz, s kusza, zűrzavaros különbözőségük miatt óriási káosz irányába taszigálták Mo apró trópusi birodalmát. Ám végül mégsem így történt: egy olyan ország született, amely jog szerint sosem létezett igazán, de amelyet ekkorra már annyiféle ember tekintett otthonának, hogy lakossága súlyos többség híján gyakorlatilag csakis kisebbségekből állt, így a különbség mégsem elszigetelt, hanem közösséget formált.

Mo úgy vélte, ahol mindenki idegen, ott végül mindenki otthon van.

3.

Pamacs

Az elektromos roller kerekei nyeglén pattogtak a hatalmas méretű térkövek illesztésein. Arthur görcsösen markolta a kormányt jobb kezével, balján csuklójával próbálta megzabolázni az elszabadult, kicsivel több mint fél kilowattnyi ideges teljesítményt. Egy nagy papírpoharat szorított bal kezében, mely után egy teafilter címkéje ficánkolt vékony cérnaszálon, miközben fel-feltekeredett a fedél közepéből kiálló szívószálra.

Méla üstökösként süvített végig a kihalt téren, élvezte, hogy a hosszú hétvége eltakarította az embertömeget. Egy átlagos napon a jelenlegi tempójának töredékével sem tudott volna itt haladni, azonban most úgy érezte, hogy már-már a fény sebességét megközelítve szeli át az üres végtelent. Kétségtelen, hogy ez az érzés itt és most csak neki adatott meg, és talán Picard kapitánynak az Enterprise hídján.

Nemegyszer megfogadta már, hogy nem vesz magához semmilyen italt, ha útra kel a rollerrel, kiváltképpen nem forrót. A kis kerék és a rövid kormányrúd, azonfelül az egy kézzel való kormányzás együttese sötét és fájdalmas közeljövőt vetített előre.

A hívogatóan üres tér és a tikkasztó forróság miatt Arthur ellenállhatatlan késztetést érzett, hogy egy jóval nagyobb ívű hűtőkörre induljon. Eltökélt kattintással ugrasztotta a rollert sportmódba, ezzel további, zabolázatlan 5 km/h-t felszabadítva, ami immár a szürreális, 20 km/h feletti sebességtartományba repítette. Elképzelte, ahogy a tereptárgyak és az épületek mindkét oldalon végtelenül megnyúlnak; szárnyaló fantáziája önmaga köré görbítette az időt és a teret.

A sebesség mámora gyorsan feledtette a biztonságos irányítás hiányát, így betervezett még egy kört. Egy még nagyobbat, még hosszabbat, és persze egy sokkal gyorsabbat, ráadásul a fizika regnáló törvényeit feszegető, szűkebb fordulóval, mintha egy létező körrekordot kellene megdöntenie.

Tudta, hogy egy ilyen nagyszabású tervhez elengedhetetlen a szakszerű hidratálás. Megpróbált előrehajolni, hogy szájával elérje a szívószálat, miközben ráfordult az állomás kijárata felől a képzeletbeli célegyenesre, szűkebb ívben, kizárólag a tökéletes kigyorsítást szem előtt tartva.

Hirtelen egy olyan tereptárgy került elé, ami az előző körben nem volt jelen: zöld-fekete-zöld színben pompázott, ami szerencséjére kellőképp elütött a környezetétől, és ez biztosította a korai észlelés megmentő lehetőségét.

Az is nagyban hozzájárult a hosszú és eredményes életükhöz, hogy maga az akadály szintén tett egy lépést hátra, hiszen így még időben lekerült a kanyar ideális ívéről.

– Bocsi!!! – kiáltotta vissza Arthur, miközben egy pillanatra sem adta fel az extra lendületből eredő sebességét, amelyre ezzel a kockázatos manőverrel tett szert.

Leírt egy hurkot, és elsüvített az északi boltsor kirakatai előtt, ahol különösen sima volt a járda. Mo világosszürke, vaskos tufateste adott neki egy – szerinte – nagyszerű ötletet. Átrobogott a kis hídon, amely a mesterséges vízfolyások övezte térre vezetett, és végrehajtotta a hintamanővert. Bár az egyetem mérnökképzésébe fektetett éveknek hála pontosan tudta, hogy a valóságban ehhez még Mo többtonnás tömege is értelmetlenül kevés, a fantáziajáték élményét ez semmiképpen sem rontotta.

Elérte a lehetséges legnagyobb sebességet, és élvezte az arcába csapó, hűsítő menetszelet. Az aznapi szabadságérzet maximalizálva, érezte, hogy ezt már nem lehet hova fokozni. Ám az élet azonnal bizonyította, hogy márpedig lehet! Beindultak a tér nyugati felét elfoglaló fantáziaszökőkutak, amelyek lehetőséget adtak az élmény egy teljesen új szintre emelésére.

Az egyik szökőkút-installáció nagyjából hatvan fokos dőlésszögben, két párhuzamos sorból lövellte fel a vaskos vízsugarakat, amelyek két-három méter magasan keresztezték egymást, vízboltozatú alagutat alkotva. Arthurt az önbeteljesítő logika hátán nyargaló ősi ösztön csalogatta az áthaladásra: ha az emberfia alagutat lát, akkor azon át kell mennie, hiszen ez ad értelmet a létezésének. Belehajtott, finom vízpermet csapott az arcába. Bolyhos haján a milliónyi apró vízcsepp diszkógömbként verte vissza a delelő nap fényét.

Lehunyta szemét, élvezte a kielégítően frissítő pillanatot.

Azt a pillanatot, amelyet egy elméjébe nyomuló, súlyosabb gondolat halványított el. Az elektromos rollerek és a sok víz együttesének általánosan nem pozitív a megítélése. Ám ez a probléma másodlagossá vált, mert azonnal érezte, ahogyan a vékony virsligumik felfutnak a térköveken felgyülemlett, egy-két centiméter vastagságú vízrétegre.

Egy kéz, egy csukló és a forró tea együtt, egyetlen kormányon. Ezek összessége vitathatatlan garancia volt a bukásra – a fájdalmasan fizikai, nem pedig a morfondírozó filozófiai értelemben. Az egyetlen menekülő megoldásnak az egyenes vonalú, egyenletes mozgás fenntartása tűnt, hiszen most még a teljes rendszer nyugalomban volt, ugyanakkor a leggyengébb oldalirányú erő megtörhette ezt az egyensúlyi állapotot. Bár Arthur azonnal elfogadta saját tervét, látta, hogy ez az irány szöget zár be a vízalagút középvonalával, ezért még a kijárat előtt át fogja törni a vízfalat, egyértelműen annak jobb oldalán.