Linwood Barclay

A HAZUDÓS

Linwood Barclay

A HAZUDÓS

A mű eredeti címe

The Lie Maker

Copyright © 2023 by NJSB Entertainment Inc.

All rights reserved.

Hungarian translation © Köves Ágoston

Az egyedül jogosított magyar nyelvű kiadás.

A kiadó minden jogot fenntart, az írott és az elektronikus sajtóban részletekben közölt kiadás és közlés jogát is. A könyv szövegét részleteiben és egészében is tilos másolni és felhasználni a mesterséges intelligencia bármilyen formájának betanítására.

A kiadvány szerzői jogvédelem alatt áll. Az e-könyvet a letöltő kizárólag saját célra jogosult használni. Az e-könyv engedély nélküli másolását, jogtalan terjesztését a törvény bünteti.

Fordította

KÖVES ÁGOSTON

Szerkesztette

HORVÁTH ANNAMÁRIA

A borítót

KENYÓ ILDIKÓ

tervezte

A borító Simone Viani fotójának

felhasználásával készült.

ISSN 1416-7026

ISBN 978 615 104 037 9

Kiadja a GENERAL PRESS KÖNYVKIADÓ

1086 Budapest, Dankó utca 4–8.

Telefon: (06 1) 411 24160

www.generalpress.hu

generalpress@lira.hu

Felelős kiadó KOLOSI BEÁTA

Műszaki szerkesztő DANZIGER DÁNIEL

Felelős szerkesztő KISS-PÁLVÖLGY LÍDIA

Az e-könyv konvertálását az eKönyv Magyarország Kft. végezte

www.ekonyv.hu

Neethának

1. FEJEZET

– Egy embere talán most is odakint van, és figyeli a házat – mondta a férfi, és pár centire óvatosan félrehúzta a függönyt.

Vigyázva, nehogy túlságosan az ablak elé álljon, kilesett. Szakadt az eső. Az utcai lámpák fénye tükröződött a pocsolyákban. A férfi idegesen beletúrt dús, sötét hajába. Sármos vonásait eltorzította a szemében bujkáló rettegés.

Nem volt hozzászokva a félelemhez, a préda szerepéhez.

– Talált valaki mást, aki elvégzi helyette a piszkos munkát. Istenem, mikor érnek már ide? – Az órájára nézett. – Tíz perce itt kéne lenniük! Mi a francért nem jönnek?

Szavait a feleségéhez, egy gesztenyebarna hajú, csontsovány nőhöz intézte, aki, úgy tűnt, mindjárt összetörik. Az asszony ide-oda járkált, próbálta lekötni magát.

– Szerinted akarnak majd kávét? – kérdezte.

– Nem fognak kérni a kávédból! – fakadt ki a férje.

A nő lerogyott a virágmintás kanapéra. Jobb lábát keresztbe rakta a bal fölött, aztán a balt a jobb fölött. Valami mozgást vett észre a lépcsőn, és meglátta a kilencéves fiút, aki fönt leskelődött a korlát oszlopai között. A gyereknek könnyes volt az arca.

– Eredj felfelé! – parancsolt rá.

– El akarok…

– Mars a szobádba, és csukd be az ajtót! – mondta, a kezével is mutatva az irányt. Ahogy leengedte a karját, az ő szeme sarkában is megjelent egy könnycsepp. Letörölte.

A fiú szipogott, és eltűnt szem elől, megvárta, amíg az anyja már nem rá figyel, majd visszamászott. Rejtekhelyéről rálátott a bejárati ajtóra, ami mellett három bőrönd várakozottt; az apja még mindig az utcát kémlelte. Az anyja megint felállt, megkerülte a kanapét, és kiment a konyhába. Hallani lehetett, ahogy a tányérokkal és evőeszközökkel csörömpöl.

Amikor visszatért, a férje még mindig az ablaknál strázsált.

– Menj már el onnan! – mondta neki.

A férfi elengedte a függönyt, és a felesége felé fordult.

– Még nem túl késő, Rose – kezdte. – Velem jöhettek. Előkészítették az iratokat arra az esetre, ha meggondolnád magad.

A nő a kanapé mögött állt, két keze a párnákon, mintha védőfalként használná őket. Álla megremegett, a szeme könnybe lábadt.

– Ha ennyire kell a társaság, miért nem viszed magaddal apádat? – kérdezte. – Talán ő szeretné elölről kezdeni a dolgokat veled. Elvégre ő teljesen egyedül van.

– Nem halok bele, ha vele nem találkozom többet. Évek óta nem láttam. De mi hárman összetartozunk! Amikor kisétálok az ajtón, és beülök a kocsiba, nincs többé visszaút. Nem biztonságos itt maradni. Ha engem nem talál meg, titeket fog levadászni!

– Mégis miért tenné? – kérdezte a nő. – Hogy bosszút álljon rajtad? Ha elszakadsz tőlünk, semmi hasznosat nem fog megtudni. Fogalmunk sem lesz róla, hol vagy, lehetsz Timbuktuban vagy bárhol máshol a világon! Kitéphetik a lábkörmeimet, ha akarják, akkor sem leszek képes elárulni semmit. Bízunk a szerencsénkben. Az új barátaid is rajtunk tartják majd a szemüket.

A férfi közelebb lépett hozzá, a tekintete könyörgővé vált.

– Tudom, hogy elbasztam, és hogy az egész az én hibám! De újrakezdhetnénk! Te, én, a fiunk.

– Neki itt élnek a barátai!

– Majd lesznek új barátai! Nem a Marsra költöztetnek!

– Nem, valószínűleg inkább valami isten háta mögötti nebraskai kisvárosba, ahol egy bowlingpálya felügyelője leszel majd, vagy szemetet szedsz.

– Az is jobb, mint halottnak lenni!

– Biztos? – harapott az ajkába az asszony.

– És nem kell alantas, agyatlan munkát vállalnom. Majd találok valami… kihívást. Valami értelmes elfoglaltságot.

A nő a szemeit forgatta, a férfi újra az órájára pillantott.

– Jézusom, hol a fenében vannak már? Mi van, ha…

Kialudtak a fények.

– Basszus! – motyogta a férj. – Basszus, basszus, basszus! – Az ablakhoz rohant, és megint kilesett. – Úgy tűnik, az egész utcában elment az áram.

Közvilágítás nélkül a nappali is sötétbe borult.

– Mi történik? – kérdezte a fiú a lépcső tetejéről.

– Menj a szobádba! – kiabálta az anyja, és képtelen volt palástolni a félelmet a hangjában. – Bújj az ágy alá!

– Ő az! – suttogta a férj. – Úristen, ő az. Lekapcsolta az áramot! Eljött értem! – Keresztülrohant a kivilágítatlan szobán, és beverte a csípőjét a lambériába, ahogy befordult a bejáratnál. Ellenőrizte, hogy az ajtó zárva van-e, a himbálózó láncot pedig a helyére rántotta. – Hátsó ajtó! – ordította.

A felesége vakon futott a konyhába.

– Zárva! – kiabálta pár másodperccel később.

Ekkor épp olyan hirtelen, mint ahogyan kihunytak, visszakapcsolódtak a fények. A férfi megdermedt. Fülelt, de csak az eső dobolt a tetőn.

A nő nesztelenül visszatért a nappaliba.

– A vihar volt – suttogta. – Csak a vihar.

A férfi kikukucskált az ajtóban lévő kis ablakon, és látta, hogy az utcai lámpák is újra égnek.

– Talán – mondta bizonytalanul.

Esdeklően fordult a feleségéhez, de szótlan maradt.

– Sajnálom – ingatta az a fejét –, már nincs mit megbeszélnünk. – A lépcső felé nézett, ahol a fiú ült.

Zajok hallatszottak kintről. Kocsiajtók nyíltak és csapódtak.

A férfi félrehúzta a függönyt.

– Végre!

A nő is az ablakhoz ment, hogy láthassa, mi folyik odakint. Hosszú, fekete autó állt az út szélén, ablaktörlője fel-le járt. Egy nő szállt ki az anyósülésről. Egy pillanatra felnézett az égre, a szakadó esőre. A sofőr a volán mögött maradt. Egy második, pontosan ugyanolyan kocsi parkolt az első mögé. Két öltönyös alak pattant ki belőle, és pásztázni kezdték a környéket. Erősítés. Nem is látszott rajtuk, hogy zavarná őket az eső.

A nő az első kocsiból az ajtó felé indult. Egyértelműen ő volt a rangidős. A férfi elhúzta a reteszt, kiengedte a láncot, és még mielőtt az ügynöknek esélye lett volna csengetni, kitárta az ajtót.

– Késtek – nézett a szemébe vádlón. – Az előbb elment az áram. Talán az ő műve volt!

A nő elsétált mellette, és felmérte a helyzetet az előszobában.

– Ez minden? – nézett a három bőröndre.

– Azt mondta, hogy ennél többet nem vihetek magammal. Miért késtek?

– Uram, gyorsan szálljon be a kocsiba! – szólította fel az ügynök rezzenéstelen arccal, ignorálva a kérdést.

– Miért? Mi történt?

A nő hezitált, aztán kimondta:

– Elképzelhető, hogy kiszivárgott a szállítási terv.

– Jézusom! – mormolta a férfi. Akaratlanul is a tarkójához kapta a kezét, mintha egy láthatatlan lövedéktől próbálná védeni magát.

– Lehet, hogy nincsen gond. De megtettük a szükséges óvintézkedéseket. Az utca mindkét végét kocsik állják el. Mindazonáltal indulnunk kell! – Az ügynök itt a feleségre nézett. – Asszonyom? Meggondolta magát?

Rose lassan megrázta a fejét.

Az ügynök ekkor észrevette a kisfiút a lépcső tetején, és újra az anyához fordult.

– Figyelni fogjuk a házat. Ő is tudja, hogy semmit sem nyer azzal, ha megfélemlíti vagy fenyegeti önöket, és ha azt hiszi, hogy a helyzete már nem lehet rosszabb… hát lehet.

A nő néma maradt.

– Itt az idő – jelentette ki az ügynök, és elállt a nyitott ajtó elől.

A férfi már azon volt, hogy felvegye a csomagjait, de ekkor meglátta a fiát. Az időközben lejött a lépcsőn, és csak állt bánatosan a halványkék pizsamájában. Arcán patakzottak a könnyek, karja ernyedten lógott.

– Hé! – térdelt le elé az apja, megfeledkezve a bőröndökről.

– Uram, indulnunk kell!

– Csak… egy perc – szólt hátra a férfi, majd újra a gyerekhez fordult, és a vállára tette a kezét. – Minden rendben lesz, ugye tudod?

A fiú szipogott.

– Legyél erős az anyukád kedvéért. Hallod-e, mostantól te leszel a férfi a háznál! – Mosolyt erőltetett magára. – Tudom, hogy meg tudod csinálni. Mert kemény gyerek vagy.

A fiú motyogott valamit, de alig lehetett hallani. – Micsoda?

– Veled akarok menni!

– Nem lehet. Anyukád nem szeretne jönni, neked pedig jobb lesz vele.

– Mikor jössz vissza? – kérdezte a fiú.

A férfi torka elszorult.

– Mindig gondolni fogok rád, minden nap minden percében. Megígérem. – Szomorúan elmosolyodott, és csak suttogva folytatta: – Talán néha meglátogatlak majd.

– Miért nem kérhetsz tőlük bocsánatot? – tudakolta a gyerek pityeregve.

– Bár ilyen egyszerű volna! – nézett rá az apja. Még mindig fél térdre ereszkedve folytatta: – Hadd adjak valamit búcsúzóul. Hogy emlékezz rám.

Azzal a farzsebébe nyúlt, és előhúzta a pénztárcáját. Egyszerű, barna bőrből készült darab volt. Ahogy kinyitotta, láthatóvá vált néhány bankjegy. Egy öt- és egy tízdolláros.

– Akad itt egy kis pénz. Elég ahhoz, hogy vegyél fagyit, pár képregényt, vagy amit szeretnél.

Magához húzta a kis kezet, és belehelyezte a pénztárcát. A fiú úgy tanulmányozta, mintha valamilyen furcsa, beazonosíthatatlan régészeti lelet lenne.

– Mi lesz a jogosítványoddal? – kérdezte.

– Adnak nekem egy újat. Emellett új személyi igazolványt is, sőt valószínűleg új könyvtári kártyát. Még új nevet is kapok.

– Már nem Apa leszel?

Úgy tűnt, a férfi mindjárt összeroskad. Hallgatott egy kicsit.

– Számodra mindig Apa maradok – mondta aztán. A fiú ujjait a pénztárca köré zárta. – Vigyázz rá a biztonság kedvéért. Ki tudja, talán egyszer visszajövök érte.

– Uram! – Az ügynök kezdett türelmetlenné válni.

– Mennem kell – húzta magához a fiát az apa, és szorosan megölelte. – Szeretlek.

Bő tíz másodpercig el sem engedte. Aztán felállt, megborzolta a gyerek haját, és az ügynökhöz fordult.

– Mehetünk – szólt elcsukló hangon.

A felesége el sem moccant az ablak mellől. Nem ölelte meg búcsúzóul.

– Jó utat! – tátogta némán.

– Oké, jól van – szedte össze magát a férfi, és mindkét kezével felemelt egy-egy táskát, így egy a földön maradt. Az ügynökre nézett, hogy segít-e. Amikor az nem mozdult, a harmadik csomagot is a hóna alá ügyeskedte valahogy. – No, akkor… – motyogta csak úgy maga elé, és kilépett az esőbe.

Az ügynök követte.

– Menj! – utasította a fiát az anya. – Egy perc, és feljövök én is. – Azzal belépett a konyhába. Hallatszott, hogy kinyitja, aztán becsukja a hűtőt, és jégkockákat rak a poharába.

Ahelyett, hogy a lépcső felé indult volna, a gyerek a bejárati ajtóhoz lopózott, csendesen kinyitotta, és kiszaladt az esőbe. Az apja éppen az egyik kocsi hátsó ülésére készült beszállni, amikor utolérte.

– Várj! – kiabálta.

A karját szorosan az apja köré fonta. Az mellé térdelt, hogy letörölje a könnyeit, de a kis arc csuromvíz volt az esőtől.

– Fiam, el kell…

– Miért? Miért nem kérhetsz tőlük bocsánatot?

– Néha az nem elég.

– Mit csináltál?

Az apa tétovázott. Az ügynök közben beült az anyósülésre, hogy ne ázzon tovább, de letekerte az ablakot, hogy hallja, mi történik.

– Majd megtudod – mondta a férfi. – A te apád nem jó ember. Apád embereket ölt. Embereket öltem. Nem lenne elég bocsánatot kérni.

Még egyszer megölelte a fiút, beszállt a kocsiba, és becsukta az ajtót. A gyerek nézte az ablakon keresztül, és addig állt mozdulatlanul a szakadó esőben, amíg a kocsi el nem érte az utca végét, és be nem fordult a sarkon.

2. FEJEZET
Jack

Izgatottabbnak kellett volna lennem, elvégre az első napom volt az új munkahelyemen.

Nem mintha egyáltalán nem érdekelt volna a dolog. Örültem, hogy találtam valamit. Magamban azt hajtogattam, hogy úgyis csak átmeneti az egész. Ezt persze nem árultam el az állásinterjú során. Egyetlen leendő munkáltató sem akarja hallani, hogy a náluk betöltendő pozícióra csak ideiglenesen vágysz. Bár azt hiszem, Terry, aki felvett, gyanított valamit. Például az interjú során hirtelen megkérdezte:

– Szóval, Mr. Givins, mégis mi a fenéért akarna nálunk dolgozni?

Jó kérdés volt.

Terry Crawford egy sor újság vezető szerkesztője volt: Contractor Life (ennek célcsoportja elsősorban az építőipar iránt érdeklődők), RV Life (azoknak, akik efféle járműveket használtak vagy készítettek), Plumbing Life (nem kell magyarázni), és így tovább. Mikor az interjú alatt megállapítottam, hogy a magazinjaik címében egy visszatérő elemet vélek felfedezni, elvigyorodott.

– Üdv az élet napos oldalán!

– Nem hinném, hogy efféle helyen akarja kamatoztatni a képességeit – folytatta aztán. – Persze a képesítése megvan hozzá. Két kötetéről is elismerően ír a New York Times. Ez igen impozáns.

Ezek szerint kutakodott utánam az interneten. A könyvek egy írói álnév alatt jelentek meg, de az egyik kritikában lelepleztek. Biztosan a kiadótól szivárogtatta ki valaki a nevemet, bár annak napvilágra kerülése nem igazán ment eseményszámba az irodalmi világban. Hiába méltatta a regényeimet a Times, a bestsellerlistájukra nem kerültek fel. Az első, az Elkerülhető elkerülhetetlen anyagilag teljesen megbukott. A második, az Egy félbeszakadt élet kapott némi dicséretet, de az eladásai csak egy kicsit alakultak jobban. A harmadik kötetemre, amely az Elveszett és alaptalan címet kapta, még egyik kiadó sem bólintott rá, pedig Harry Breedlove, az ügynököm nem pihent. Pont az állásinterjúm előtt közöltem vele, hogy ha nem tudja eladni a harmadik könyvemet, egy jó időre félrerakom ezt a főállású író-dolgot.

Amivel akár együtt is tudtam volna élni. Csak pár éve hagytam el a hagyományos munka világát. Azelőtt pár évig egy közepes méretű massachusettsi napilapnál dolgoztam, ahol nemcsak cikkírással, de többek között szerkesztéssel és a riporterek feladatainak beosztásával is foglalkoztam. Szerettem az ottani légkört, és szerencsésnek mondhattam magam, hogy egyáltalán alkalmaztak, mert akkoriban nem rendelkeztem semmilyen újságírói tapasztalattal. Jó pillanatban jelentkeztem hozzájuk, pont munkaerőhiányban voltak, és ezért nem is válogattak annyira.

Bár az időben nem minden szempontból volt annyira szerencsés. A nyomtatott sajtó lassan, de hanyatlott. Már jó ideje vesztésre állt az internettel szemben mind olvasók, mind hirdetők terén, és a piac még tovább zsugorodott, amióta elmentem. Kétszer történt létszámcsökkentés már azelőtt, hogy otthagytam a Worcester Tribune-t. A világjárvány csak rontott a helyzeten. Annyira hosszan dolgoztak otthonról az újságírók, hogy több lap inkább felszámolta a szerkesztőség irodáját, és eladta az épületet. Így sokat spóroltak, amin felbátorodva további lehetőségeket kezdtek keresni arra, hogyan legyenek nyereségesek, ezért jelentősen csökkentették az alkalmazottaik számát. Mintha egy étterem azzal akart volna pénzt megtakarítani, hogy kirúgja a szakácsokat.

Mindenesetre így szóba se jöhetett, hogy újra egy napilapnál dolgozzak, ezért próbáltam szerencsét a szaklapok és magazinok világában. De nem éreztem, hogy Terrynek is tudnia kellene, ő az utolsó reménységem. Még ha ez volt is az igazság. Kezdett elfogyni a pénzem.

– A regényírás másodrendű nekem. Stabil, kiszámítható munkát keresek.

– Hogy minden hó elején érkezzen a fizetés, nem igaz? – kérdezte. – Házas?

– Nem – mondtam rövid tétovázás után. – Nem. Gyerekem sincs.

– Öt magazin kiadását felügyelné – közölte. – Mindegyik hatszor jelenik meg egy évben.

– Kivitelezhetően hangzik. Bírom a tempót. A legapróbb részletre is figyelek.

– Remek – mosolyodott el Terry –, de hogy őszinte legyek, az nem annyira fontos. Azt se tudom, hány előfizetőnk olvassa el a cikkeinket, ha nem róluk szólnak. Sokszor azokhoz igazítjuk a kiadványainkat, akik fizetnek a hirdetésekért.

A rettegett reklámcikkek… Tartalmukat az határozta meg, hogy kik adták a pénzt. Ennyit az elfogulatlan újságírásról… De ma nem aggódhattam emiatt.

Terry cégének központja Everettben, az egyik Boston-közeli kertvárosban helyezkedett el, nem messze Charlestown határától. Amúgy is arrafelé laktam, szóval ingáznom sem kellett. Nem sokkal a worcesteri lap otthagyása után költöztem közelebb a városhoz, hogy több kultúra legyen az életemben – filmek, színház, zene –, és hogy közelebb legyek Lana Wilshire-höz.

Legalábbis valamivel közelebb. Lana nem kertvárosi lány volt. A belváros szívében lakott egy kikötőre néző fényűző lakásban, ahonnan még a Logan repülőteret is látni lehetett az öböl túloldalán. A Boston Star egyik vezető riportereként dolgozott, és néhány évvel ezelőtt ismerkedtünk meg, amikor télen egy repülőgép-katasztrófáról tudósított Rutlandben, Worcestertől északnyugatra. Én is arról a sztoriról írtam. Amíg a sajtótájékoztatóra vártunk, felajánlottam neki, hogy beülhet a fűtött kocsimba, mert a fotós és az autó, amivel érkezett, valahol máshol járt. Másfél órával később már telefonszámot cseréltünk, és egy bostoni vacsorát is megbeszéltünk az azt követő hétvégére.

Pár hónapig hébe-hóba találkozgattunk. Egy időben nem sokat láttuk egymást, aztán újra felvettük a fonalat. Az elmúlt év jó részében eléggé komolyan alakultak a dolgok. Egyikünk sem mondta ki, hogy szintet léphetnénk, bár néha ez járt a fejemben.

Első munkanapom reggelén épp leparkoltam, amikor írt nekem, de ez csak akkor tűnt fel, amikor megnéztem az időt a telefonomon. Előző este lenémítottam, és véletlenül úgy maradt. Azt sem vettem észre, hogy hívtak az új munkahelyemről.

Lana ezt írta:

Magaddal vitted a lexikonokat?

Ez egy belsős poénunk volt. Elvigyorodtam, és arra gondoltam, hogy valami szellemes üzenetet kéne írnom, mielőtt bemegyek, de végül csak ennyit válaszoltam:

Hamarosan beszélünk.

Zsebre vágtam a telefonomat, és mielőtt beléptem az épületbe, végigmértem a környezetemet. Ezen a procedúrán mindig végigmegyek, amióta csak az eszemet tudom. Alaposan szemügyre vettem a parkolót és az utcát, mindkét irányba. Bele se kellett gondolnom, mit csinálok, annyira szokásommá vált a dolog.

Nem tudtam, merre találom az irodám, úgyhogy rögtön felkerestem Terryt.

Az íróasztala mögött ült, az ajtaja nyitva. Megkocogtattam az ajtófélfát.

– Jack Givins, szolgálatra jelentkezem!

A szoba nem festett túl fényesen. Ez mégsem a New Yorker vagy a Vanity Fair volt, bár persze előfordulhat, hogy az ottani irodák is rendetlenek. Az asztalon papírkupacok és mappák serege tornyosult a számítógép és laptop körül. Szürke irattároló szekrények sorakoztak a falak mentén, fölöttük pedig fél tucat naptár díszelgett különböző cégektől, amelyekkel együttműködtek a múltban. Egyik sem az aktuális hónapnál volt kinyitva. Negyven évvel ezelőtt egy efféle helyet Playboy-poszterekkel dekoráltak volna ki, de bizonyos fokig még a Contractor Life is haladt a korral.

Terry kissé kopaszodott. Sovány, alacsony fickó volt, valahol százhetven centi alatt. Vastag keretes szemüvege tűnt a legjellegzetesebbnek az arcán.

– Ó, szervusz, Jack! Próbáltalak hívni. – Nem nézett ki túl jól. Mint akit lassan utolér az előző nap megevett romlott hot dog bosszúja. – Ülj csak le!

– Minden rendben?

Idegesen elnevette magát. Az asztali gépe monitorjára pillantott, aztán a laptopjára. Valójában nem nézett sehová, csak az időt húzta.

– A helyzet az, hogy történtek bizonyos fejlemények.

– Fejlemények?

– Gondolkodtam, és nem hiszem, hogy illene hozzád ez a munka. Mármint, nekünk jó lenne, hiszen jól elvégeznéd… de ha a szakmai tapasztalatodat nézem, szerintem inkább csak visszatartanánk téged.

– Basszus, Terry! Azelőtt kirúgsz, hogy munkába állnék?

Kerülte a szemkontaktust.

– Legyünk őszinték, csak addig dolgoznál itt, amíg nem találsz valami jobbat.

– Ha ezt a benyomást keltettem, akkor elnézést kérek. Nem ez volt a szándékom. Az igazság az, Terry, hogy szükségem van erre a munkára!

– Ez még inkább megnehezíti a dolgomat – komorult el a tekintete. – De felméréseket végeztünk, és nagyon sok előfizetőt vesztettünk a járvány utáni időszakban. Ez még hagyján, de ráadásul ezzel együtt a hirdetők száma is jelentősen lecsökkent. Visszaesések vannak minden téren. Vegyük például a Screener Life-ot, az már teljesen menthetetlen.

Ezt a magazint mozitulajdonosok és vetítőgép-kezelők számára készítették. Nem meglepő, hogy zuhantak az eladások, hiszen sok filmrajongó évekig nemigen járt moziba, nehogy ott elkapjon valamit.

– Csak az RV Life hoz még némi bevételt. A járvány alatt sokan nem mertek más országba repülni, ezért inkább lakóautókat vásároltak. De ha a mai benzinárakat nézem, hamarosan az a lap is a tönk szélére kerül. Egyszóval, már nincsen elég pénzünk ahhoz, hogy a te munkakörödet fizetni tudjuk.

Kábultan ültem. Természetesen meglepődtem, de valahol meg is könnyebbültem. Nem hazudtam, amikor azt állítottam, szükségem van erre az állásra. Kevesebb, mint ötezer dollár félretett pénzem maradt. Egy porcikám sem vágyott arra, hogy gipszkartonról, víztakarékos vécékről meg ragasztható csempékről írjak és szerkesszek cikkeket, de az élet csupa kompromisszum és kényelmetlen döntés.

– Sajnálom – mondta.

Felálltam.

– Oké – feleltem. Gyorsan mérlegeltem, hogy mennyire akarom kényelmetlen helyzetbe hozni. – Nem vagyok benne biztos, hogy ez így legális, Terry.

– Hát, nos, utánanéztem a dolognak, Jack. Ebben az államban, feltéve, hogy nem nemi vagy faji hátrányos megkülönböztetésből, vagy esetleg terhesség miatt rúgnak ki, a munkáltató gyakorlatilag bárkit kirakhat bármilyen okból, akár az első nap, és semmit sem tehetsz az ügyben. – Megpróbálta oldani a feszültséget egy kicsit. – Nem vagy terhes, ugye?

Elindultam az ajtó felé.

– Furcsa – tette még hozzá, én pedig megálltam, és lassan visszafordultam. – Gondolom, rájöttél, hogy rákerestem a nevedre, és így szereztem tudomást a könyveidről. Találtam ezt-azt abból az időszakból is, amikor a worcesteri lapnak dolgoztál. De az előttről nem sok minden van rólad a neten.

– Ez most egy kérdés?

– Egy kő alatt éltél, vagy mi?

– Talán csak a magam dolgával törődtem. Egyszer te is kipróbálhatnád.

Mikor a kocsimhoz értem, egy új üzenet érkezett Lanától:

Este hová menjünk ünnepelni?

3. FEJEZET

A kutya az ajtót kaparta, és nyüszített.

– Jézusom, nem az előbb voltunk sétálni? – kérdezte Willard Bentley.

Csak az imént foglalt végre helyet a dolgozószobájában az aznap esti pohárka konyakjával, hogy a kényelmes bőrfotelben ülve folytassa a Két város regénye olvasását. Régebben megfogadta, hogy amikor majd nyugdíjba vonul, világ körüli utazásra megy Audrey-val, a feleségével, és végre elolvassa azokat a klasszikusokat, amelyeket mindig is el akart, de sosem tudott. Vett is egy készüléket az útra, amire e-könyveket tölthetett az ember, hogy ne kelljen egy zsáknyi nehéz kötetet hurcolnia magával országról országra.

Az utazás sosem valósult meg. Pedig megvoltak a repülőjegyek, a hotelek is lefoglalva, beszerezték, amit csak kellett. Egy hetet terveztek tölteni minden helyszínen, kezdve Londonnal, aztán következett volna Párizs, majd Mumbai, utána Hongkong, Sidney, Christchurch, Hawaii, és onnan tértek volna haza Bostonba.

Egy héttel az indulásuk időpontja előtt Audrey megbetegedett. Nem is lett jobban. Mire az eredeti elképzeléseik szerint Hongkongban jártak volna, meghalt.

A gyász ideje alatt Willard arra jött rá, hogy nem tud koncentrálni olvasás közben. Nem csak Dickens fogott ki rajta. A szokásos napilapja is. A szalagcímeket is alig fogta fel.

Egy nap a lánya és a veje egy meglepetéssel érkezett hozzá. A meglepetést Olivernek hívták, és egy életvidám terrierkölyök volt, aki hamar belopta magát az öreg szívébe, pedig eleinte erősködött, hogy nem képes vigyázni egy kutyára. De az eb kedvéért naponta többször kimozdult, és sétálni indult a környéken, hogy az elvégezhesse a dolgát.

(Oliver egyébként nem Dickens Twist Olivérje, hanem a néhai ifjabb Oliver Wendell Holmes után kapta a nevét, aki a Legfelsőbb Bíróság bírája, valamint két évtizedig a Massachusetts-i Legfelsőbb Bírói Tanács tagja is volt. Willard mindig is felnézett rá, és ezt a lánya is tudta.)

A kutya kihúzta őt a szomorúság mocsarából, és így újra nekilátott az olvasásnak. Kiadási sorrendben rágta át magát Charles Dickens művein – valódi, papírból készült könyveken, hiszen nem utazott sehová –, így az 1837-ben publikált A Pickwick Klubbal kezdte. Tizennyolc könyv sorakozott az előbbi és a Két város regénye között, ami először 1859-ben jelent meg nyomtatásban, ő pedig pusztán kilenc hónap alatt eljutott idáig.

Megérte várni. Az első mondat ma épp annyira csengett aktuálisan, mint mikor Dickens leírta.

„Azok voltak a legszebb idők és azok voltak a legrútabb idők.”{1}

Hát igen, gondolta Willard.

Micsoda idők jártak! A technológia tovább fejlődött, mint azt bárki képzelte volna. A világ minden sarkát drótok, vezetékek kötötték össze a többivel. Otthonok készültek 3D-nyomtatás segítségével. De mindeközben széles körben alaptalan összeesküvés-elméletek terjedtek el. Tömegek utasították vissza veszélyes betegségek gyógymódjait, mert valami agyalágyult rádiós műsorvezető ellenezte azokat. Az emberi fajt egyszerre jellemezte a páratlan zsenialitás és a teljes idiotizmus.

De az emberi természet alapvetően jó, nem? Mindig azok kerültek reflektorfénybe, akik taszítóan viselkedtek, de közben mindennap rengeteg apró kedvesség, figyelmesség történt. Mint amikor váratlanul betoppant hozzá Sylvia és Martin, a szomszéd házaspár, és a közeli pékségből három frissen gőzölgő croissant-t hoztak neki. Az ilyesmitől az ember mindig szebbnek látja a világot.

Oliver megint vinnyogott.

Az öregnek nem sok kedve volt félbehagyni az olvasást és sétálni menni, de arra még kevésbé vágyott, hogy a kutya a szőnyegre piszkítson.

– Jól van, na – állt fel. A csípőjébe beléhasított a fájdalom. Mindig kellett tennie pár lépést ahhoz, hogy az ízületei megfelelően mozogjanak.

Kiment az előszobába, előkotort egy vékonyabb kabátot a szekrényből, belebújt, az ajtóról pedig leakasztotta a pórázt. Magához vette a kulcsait, kinyitotta az ajtót, aztán kintről bezárta. Oliver rögtön húzta is, mert már nagyon meg akarta kezdeni Beacon Hill környékének szaglászását.

Egy fiatal nő jött ki a szemközti házból, és integetett. Sylvia volt az, a hátán hátizsák.

– Jó estét, bíró úr!

Még mindig sokan így szólították, pedig már évek óta egy ítéletet sem hozott. Elmosolyodott, és kissé kedvetlenül visszaintett.

– Szervusz, Sylvia! Mész edzeni?

– Formában kell maradnom, hogy tudjam tartani magával az iramot – tett a nő pár lépést a járdáig. – Szia, Oliver! Hogy vagy?

A kutya nem válaszolt, túlságosan lefoglalta az út szimatolása. Ahogy Sylvia elköszönt, és fürge léptekkel távolodni kezdett, Willardnak feltűnt, hogy aznap este nem sokan tartózkodtak odakint.

Nem is bánta. Így legalább nem fenyegetett annak a veszélye, hogy valami ismerősbe botolva beszélgetnie kelljen. Az öreget fárasztotta a cseverészés. Azt akarta, hogy Oliver intézze el, amit kell, hogy hazamehessen olvasni és konyakozni.

A kutya gyorsított, a póráz is megfeszült. Már nem szagolt meg minden kerítést és tűzcsapot, úgy tűnt, céltudatosan törtet valahová. Talán megérzett egy messzi illatot, és nekiindult, hogy megvizsgálja a forrását.

Egy sötét sikátor mellett haladtak el, amikor Willard fülét megütötte a zaj. Valami zörgés. Talán egy kuka fedele esett le.

Patkányok, gondolta. Nem, inkább egy mosómedve. Egy patkány nem tudna ekkora lármát csapni.

Aztán egy hangot hallott. Mintha valaki nyöszörögne. Nem tudta megállapítani, hogy férfi-e az illető, vagy nő. Az öreg megtorpant, hallgatózott. Oliver cibálta a pórázt, tovább akart menni.

Ekkor jött rá, hogy otthon hagyta a mobilját. Ha ez az ember megsérült, és nála sincsen telefon, kénytelen lesz az ajtókon dörömbölni segítségért.

– Halló! – kiáltotta a sikátor szájában állva.

Csak pár kósza fényfolt csillant meg a sötétségben. Hunyorgott, és látni vélt egy alakot, aki alig állt a lábán.

– Maga az, bíró úr?

Ez egy férfi hangja volt. Ráadásul felismerte Willardot. Talán egy szomszédja.

– Igen! Ki az?

– Megsérültem! – nyögte az.

Az egykori bíró látta, hogy az alak fél kézzel a falat fogja, mintha kapaszkodna belé.

Az öreg belépett a sikátorba, Olivert is magával rángatva.

– Mi a gond? Ki az? Megsebesült?

Tett még néhány lépést, amíg ki nem tudta venni az illető arcát.

– Ismer… ismerjük egymást? – kérdezte.

Az elvette a kezét a faltól, és láthatóvá vált, hogy egy tárgyat markol. Talán rudat vagy kicsi baseballütőt.

– Valaki szeretne váltani önnel pár szót – mondta a férfi, és lesújtott.

Nem sokkal később Oliver előkószált sikátorból, maga után húzva a gazdátlan pórázt. Nem igazán tudta, mit csináljon, merre menjen, de érezte, már amennyire egy kutya képes erre, hogy ezek a legrútabb idők.

{1} Sóvágó Katalin fordítása.