Dr. Alberto Villoldo

A bölcsességkerék

Dr. Alberto Villoldo

A bölcsességkerék

Mitikus utazás a négy égtáj felé

Budapest, 2024

A mű eredeti címe: The Wisdom Wheel

A Mythic Journey through the Four Directions

A mű eredetileg a Hay House, Inc. kiadásában jelent meg 2022-ben, az Egyesült Államokban.

www.hayhouse.com®

© Alberto Villoldo, 2022

© Bioenergetic Kiadó Kft., 2024

Kiadja a Bioenergetic Kiadó Kft.

Felelős kiadó: Schneider Gábor

ISBN 978-963-291-684-2

© Fordította: Kozma Gyula

Főszerkesztő: Kajtár-Schneider Krisztina

Felelős szerkesztő: Klimó Petra

Borítóterv: Vancsura Olga

Minden jog fenntartva. A könyv sem részben, sem egészben nem sokszorosítható mechanikus, fotográfiai vagy elektronikus eljárással, illetve hangfelvétel formájában; nem tárolható lekérdező rendszerben, nem továbbítható, és nem másolható semmilyen más módon a kiadó előzetes írásbeli engedélye nélkül, sem nyilvános, sem magánhasználatra, kivéve a cikkekben és a recenziókban szereplő rövid idézetek „tisztességes felhasználásának” esetét.

E könyv szerzője nem ad orvosi tanácsot, és nem írja elő semmilyen technika alkalmazását fizikai, érzelmi vagy orvosi problémák orvos tanácsa nélküli kezelésére, sem közvetlen, sem közvetett módon. A szerző szándéka csupán az, hogy általános jellegű információkat nyújtson, és segítse a felhasználót az érzelmi, a fizikai és a lelki jólét keresésében. Abban az esetben, ha a felhasználó a könyvben található információk bármelyikét saját magára alkalmazza, a szerző és a kiadó nem vállal felelősséget a felhasználó tetteiért.

Feleségemnek, Marcelának

és négy gyermekünknek,

Iannek, Alexisnek, Kellynek és Mericnek

Tartalom

Bevezetés

I. rész: A megértés

1. fejezet: Valami nálad nagyobb szolgálatában

2. fejezet: Energetikai felépítésünk

3. fejezet: Az isteni visszaszerzése

4. fejezet: A bölcsességkerék átalakítóereje

II. rész: Az átalakulás

5. fejezet: A kígyó, a Dél bölcsessége

6. fejezet: A jaguár, a Nyugat bölcsessége

7. fejezet: A kolibri, az Észak bölcsessége

8. fejezet: A sas, a Kelet bölcsessége

Utószó

Függelék

Végjegyzetek

Az angol szövegben szereplő írásmód magyar átírása

Köszönetnyilvánítás

A szerzőről

Bevezetés

A gyógyítókerékről szóló tanítások számos különböző formában ismertek világszerte, és az idők kezdete óta öröklődnek egyik nemzedékről a másikra. Ez a szent térkép az amerikai őslakosok spirituális technológiája, amely a Földanyához, a természet energiáihoz és az univerzumhoz történő kapcsolódás révén fejti ki gyógyító hatását.

A gyógyítókerék egyben bölcsességkerék is: tekintsünk rá úgy, mint egy fejlett eszközre, vagy a személyes és globális átalakulásunkra irányuló folyamatra. A bölcsességkerékkel végzett munka során nemcsak a személyes traumánkat, hanem a Föld egészének, a teljes emberiségnek a traumáját kezeljük. Valós energiákkal lépünk kölcsönhatásba, és felgyorsítjuk a biológiai és a spirituális evolúciót.

Ha megtesszük, amit kell, hozzáférünk a bölcsességkerék ajándékaihoz, megszabadulunk az előre megírt végzetünktől, és új sorsot teremtünk magunknak. Ezzel többet teszünk annál, mint hogy pusztán megoldjuk az életünkben jelen lévő problémákat, amelyek arra késztetnek, hogy folyton panaszkodjunk, a pohár után nyúljunk, vagy zsörtölődjünk azokon, akik szerintünk felelősek a nyomorúságunkért. Megtapasztalhatjuk, milyen az, ha kíméletlenül őszinték vagyunk önmagunkhoz. A növekedési folyamat eleinte kellemetlen érzés, ám a bölcsességkerékkel való munka elengedhetetlen feltétele az átalakulásnak.

A bölcsességkerékkel végzett munka során együttműködünk az erőállatokkal, amelyek egy-egy égtájhoz kapcsolódnak, és segítséget tudnak nyújtani nekünk. Ha hajlandóak vagyunk meghallani a kerék fejlődésre szólító hívását, akkor felébreszthetjük a bennünk rejlő mestert: azt a képességünket, hogy a tudás őrzőjévé, bölccsé és látnokká váljunk. Nem csupán önmagunkon tanulhatunk meg segíteni, hanem mindazokon, akik rászorulnak, sőt még a Földanyán és összes teremtményén is.

A bölcsesség kereke sokféle alakot ölthet. Én azt alkalmazom és tanítom, amelyet az Andok hegyeiben élő sámánok körében ismertem meg több évtizedes közös munkánk során. A bölcsességkerék ciklusán történő első áthaladás önmagad meggyógyításáról szól. Ahogyan mélyebbre hatolsz, és túljutsz a test helyreállításán és a traumából történő gyógyuláson, felfedezed a helyedet a szent tűz mellett, és elfoglalhatod azt a pozíciót, amelyet már időtlen idők óta fenntartanak számodra: a sámán székét.

A modern sámán

A sámánizmus a tudásból született hatalom gyakorlása, célja a teremtés egészének szolgálata és a vele való együttérzés. A sámáni bölcsességet évszázadokon át gondosan őrizték az őslakos társadalmakban, ez épp most tárul fel egy arra fogékony világ számára, amelynek sürgősen szüksége is van rá. Mivel inkább spirituális hagyományról, mint vallásról van szó, könnyen alkalmazkodik a jelenhez, és mivel női természetű, érzékenységet mutat mind a sebezhetőek, mind a hatalmasok szükségletei iránt.

Modern sámánként az a célunk, hogy többet tegyünk annál, mint hogy pusztán követjük a hagyomány külső formáját. Új paradigmákat kell alkotnunk, amelyek magukba foglalják mind az ősi, mind a modern tudomány bölcsességét, és a Föld gondviselésén, valamint a test és a falu egészségén alapulnak. A Four Winds Society (Négy Szél Társaság), amelyet néhány éve alapítottam, valamint az ebből a könyvből megismerhető gyógyítókerék egyaránt annak a több mint 25 évnek a terméke, amelyet az Andokban élő sámánok, a perui csimúk és mocsikák (akiket látóknak tartottak), valamint a Titicaca-tó ajmaráinak körében töltöttem, de merítettem a pszichológia, az idegtudomány és az antropológia területén végzett nyugati tanulmányaimból is.

Évekkel ezelőtt mentorom, Don Manuel Quispe nagy derültségére folyton azon izgultam, hogy mindent „helyesen” csináljak. Amikor például imádkoztam, annyira magával ragadott az a vágy, hogy tiszteletben tartsam a bölcsesség útját, hogy elvesztem a részletekben, és a rítus jelentését annak külső megjelenési formájára szűkítettem. Ha túlságosan ragaszkodunk ahhoz, ami a fejünkben van, akkor elmulasztjuk észrevenni az átmenetet az újfajta észlelésbe, amely szent, integratív és befogadó – és minden szertartás célja.

Fontos, hogy tiszteletben tartsuk azokat a hagyományokat, amelyektől tanulunk, ügyelve arra, hogy értékeljük és megértsük őket – anélkül, hogy kisajátítanánk bármely őslakos nép szent gyakorlatát. Azt is fontos tudnod, hogy a saját tapasztalatod és értelmezésed önmagában értéket képvisel. A sámán számára a végső tekintély a Szellem, nem pedig a könyvekben leírt vagy a papok által kinyilatkoztatott szavak.

Elhivatottság a mesterré váláshoz

A sámánok, akiknél az Andokban tanultam, azt mondják, hogy ha megtanuljuk egy magasabb szinten látni önmagunkat, életünk eseményeit és a másokhoz fűződő kapcsolatunkat, akkor elkezdhetünk valósággá álmodni egy új világot. Ehhez a láthatatlan birodalmak energiáival kell dolgoznunk, ezek sokkal nagyobb hatalommal és befolyással vannak ránk, mint akaratunk, szándékaink vagy tetteink.

A kihívás az, hogy ne korlátozzuk a tudatunkat önmagunkra. Bár természetes, hogy a személyes problémáinkat akarjuk megoldani, a bolygó érdekében is mély gyógyító munkára van szükség, amelyet sürgősen el kell végezni. Ha a Földet gyógyítjuk, saját életünkben is megérezzük a hatásait; ahogyan a Föld sorsa alakul, úgy alakul a miénk is.

Modern sámánok tanítójaként tudom, milyen könnyen eluralkodhat az emberen a fontosság érzése, ami megrontja a szándékot, a tanítványokat pedig arra készteti, hogy megszállottan kövessék az egyetlen „helyes” utat. A tudás csábító lehet, de az elmét táplálja a lélek rovására. Azok a tanítványok, akiket saját érdekeik foglalkoztatnak ahelyett, hogy alázatosan végeznék a szenvedés enyhítéséért és az egészség megteremtéséért végzett munkát, egészen biztosan az egó bűvkörébe kerülnek.

A külső megerősítések iránti igény arra késztet minket, hogy a régi szabályok szerint éljünk, függetlenül attól, hogy azok működnek-e nálunk, vagy sem. Ilyenkor nem ébredünk rá a sorsunkra, ragaszkodunk a múltunkhoz, a hírnevünkhöz és a hiedelmeinkhez, amelyek valamiféle furcsa vigaszt nyújtanak nekünk. Nincs nagyobb ellensége a mesterré válásnak, mint a „különlegesség” iránti igény. Nyitottnak kell maradnunk egy olyan bölcsesség felé, amely messze túlmutat azon, amit a hétköznapi elme fel tud fogni. A sámán arra törekszik, hogy a bölcsesség és a befolyás magasabb szintjére emelkedjen – mégpedig nem a saját érdekében, hanem mindenkiért.

A négy égtáj és a négy kihívás

Ebből a könyvből megtanulhatod, hogyan dolgozz a bölcsességkerékkel és annak négy irányával – a déllel, a nyugattal, az északkal és a kelettel – ezek mindegyike egy-egy archetipikus állathoz és egy-egy szakrális utazáshoz kapcsolódik. Megtudod, hogyan végezz élő szertartásokat, amelyek a bölcs tanításokat testesítik meg, és lehetővé teszik, hogy új energiákat hívj be: a négy égtáj és a négy erőállat energiáit.

Miközben végigjárod ezt az ősi térképet, elkezdesz másképpen tekinteni az életedre: nem egy szüntelen, stresszes csatának látod majd, hanem egy nagyobb, mitikus történet részeként, amelyet az emberek világszerte mesélnek egymásnak a Földről és annak lakóiról. Ki fogsz szabadulni a hétköznapi idő és az ok-okozati viszonyok szorításából. Belépsz a szinkronicitás mágiájába, és elkezdesz egy új álmot álmodni, ez pedig átformálja a sorsodat – beleértve a génkifejeződésedet is. Ez lehetővé teszi, hogy rendkívüli egészséget teremts magadnak, és másképp élj és halj meg, mint a szüleid.

A bölcsességkerék mélyebb munkája az, hogy megtanuljuk a négy kihívás leckéjét, és megfeleljünk a kihívásoknak, így hozzáférjünk azok gyógyító energiáihoz. Minden egyes kihívásban levetkőzöd egy régi és szomorú végzetedet, amely megakadályoz abban, hogy beteljesítsd a sorsodat, és részt vegyél a Homo luminous, egy új emberfajta evolúciójában, amely készen áll arra, hogy harmóniában éljen a Földdel és embertársaival.

• A Dél, a kígyó bölcsességének kihívása nem más, mint levetkőzni annak az öregedésnek és halálnak a végzetét, amelyet a genetikád és az életmódod előre elrendelt, éppúgy, ahogyan a kígyó levedli a régi bőrét. Ha teljesíted a feladatot, egy új jövőbe lépsz be, ebben életed hosszát és egészségedet már nem a múlt határozza meg, így lehetővé válik, hogy új testet növessz, és hozzáférj a legmélyebb gyógyulás lehetőségéhez.

• A Nyugat, a jaguár bölcsességének kihívása az, hogy megszabadulj egy olyan érzelmi és pszichológiai végzettől, amely felé a zsigeri félelem vezet. Ha elsajátítod a jaguár bölcsességét, leküzdheted a halálfélelmet, valamint az attól való aggodalmat, hogy elveszíted az identitásodat és az énedet alkotó emlékeidet. Túlléphetsz a szerelmi csalódáson, a tragédiák és szenvedések régi mintáin. Így a jaguárhoz hasonló, bátor felfedezővé válsz. Felfedezed a korábban még rejtett lehetőségeket, hiszen akkor még a félelem uralt téged, és kapcsolataidat többé nem a megbántottság, az árulás, a veszteség és a konfliktus jellemzi majd.

• Az Észak, a kolibri bölcsességének kihívása az, hogy megtanuld nem összetéveszteni az állásodat azzal a szent munkával, amelyet el kell végezned ebben az életben, és az elsajátítandó bölcsességgel. A kolibri mitikus utazásához hasonlóan neked is megvan az erőd, hogy rátalálj saját sorsodra, és hozzájárulj a harmóniához és a békéhez a Földön. A kolibri bölcsességének ajándéka az, hogy megtapasztaljuk a csöndet repülés közben, bölcs emberré váljunk, és ne fárasszuk ki magunkat felesleges erőfeszítésekkel. Az ősi bölcsekhez hasonlóan te is megtanulsz uralkodni az időn, és elindulsz a jövő felé, hogy harmóniát teremts a hétköznapi életedben, és elsajátítod a láthatatlanságot az ajni, vagyis a természet és az ősökkel való kölcsönösség elvén.

• A Kelet, a sas bölcsességének kihívása az, hogy megtanuld elengedni a dogmatikus hiedelmeket és a spirituális lényedre vonatkozó régi korlátokat. Ehhez az kell, hogy ellenállj az alacsony tudatszintre való menekülés csábításának, és ne kerüld el a mindennapi munkát, amelyre hivatott vagy, ugyanakkor számolj le a vallásból, a tudományból és a kultúrából örökölt, bűntudatot okozó elképzeléseiddel. A sas bölcsessége felszabadít és látnokká tesz, így tudatosan részt vehetsz a Homo luminous evolúciójában, megszabadulva azoktól az elhasználódott elképzelésektől, amelyek megkérdőjelezhetetlen igazságokká szilárdultak. Ez a bölcsesség lehetővé teszi, hogy ismét rátalálj rendkívüli, természetes ösztöneidre és spirituális sorsodra, ami nem más, mint az univerzum közös teremtése. A sas is elég magasan repül ahhoz, hogy érzékelje a Föld görbületét, mégis képes észrevenni egy egeret a mélyben, és leereszkedni hozzá, hogy a hétköznapi élet dolgaival foglalkozzon. Te is össze tudod egyeztetni egymással a spirituális és a hétköznapi dolgokat.

Sámánként meg vagyok győződve arról, hogy ha ezer ember közül csak egy is végigmegy a négy kihíváson, és átmegy a négy próbán, hogy elérje a mesteri szintet, akkor már képesek vagyunk új életmódot teremteni, harmóniába kerülünk egymással és a Földdel.

Szeretek úgy gondolni erre, mint egy n = 1 típusú kísérletre. Az n egy adott kutatásban részt vevő emberek száma. Tudományos szempontból minél nagyobb az n, annál érvényesebbek és megbízhatóbbak az eredmények. Viszont a nagy evolúciós kísérlet, amelyen éppen keresztülmegyünk, az egyes ember szintjén zajlik le. Az én kísérletemet Albertónak hívják. Ha nem veszel részt a Homo luminous evolúciójában, akkor a kontrollcsoport tagjává válsz, ők nem tapasztalják meg az átalakulást, és statisztikai adat maradnak. Ez az emberiség öntudatlan tömege, bántalmazza a Földet, szennyezi saját testét, és tönkreteszi az egészségét. Azokra, akik a haranggörbe normál tartományán belül maradnak, nem vár szép jövő. Próbálj meg különleges lenni, és vedd saját kezedbe a sorsodat.

A bölcsességkerék felébreszti bennünk azt az erőt, amellyel túl tudunk lépni vélt korlátainkon. Fejlődik az önmagunkhoz és a többi emberhez való viszonyunk. Csökken életünkben a konfliktusok száma, a szenvedés és a csalódás. Önhittségünk, korlátozott elképzeléseink és előítéleteink kezdenek eltűnni, és kinyílunk arra, hogy megtapasztaljuk a lét könnyedségét, és még nagyobb humorérzéket tanúsítsunk önmagunkkal és mindazzal kapcsolatban, ami történik velünk.

Jelenleg minden eddiginél nagyobb szükségünk van arra, hogy valósággá álmodjunk egy új valóságot, egy újfajta emberi életet a bolygónkon. Fel kell ébrednünk, és mesterré válnunk. Meg kell szabadulnunk végzetünktől, és rátalálnunk új személyes és kollektív sorsunkra.

A bölcsesség őrzői

A mesteri tudás megszerzéséhez nagyon hasznos, ha van egy mester, aki irányítani tud minket. Nekem abban a szerencsében volt részem, hogy nagyszerű mentorok – Don Manuel Quispe, Joan Halifax, Égzengés és Amcsi Tendzsing Biszta – irányítása alatt tanulhattam és dolgozhattam. Ebben a könyvben te is találkozhatsz velük. Ők támasztották elém azt a kihívást, hogy szembenézzek a sötétségemmel, és elfogadjam a fényemet. Remélem, bölcsességük téged is arra késztet majd, hogy leáss azokba a mélységekbe, amelyekről azt hiszed, hogy már ismered őket, és őszinte leszel magadhoz azokat a kihívásokat illetően, amelyeknek még meg kell felelned.

Don Manuel Quispe

Don Manuel Quispe a perui hegyek sámánja volt, és folyamatosan arra ösztönzött, hogy megváltoztassam a nézőpontomat. Fanyar inzultusai kizökkentettek az önmagammal kapcsolatos szendergésemből, félelmeimből, és arra késztettek, hogy új szemmel tekintsek a valóságra. Don Manuel egyik lábával népének ősi hagyományaiban, a másikkal pedig a modern világban állt. Azt állította, hogy amiben a szíved mélyén hiszel, pontosan azzal fogsz találkozni a külső valóságban. Segített a régi idők bölcs tanításait alkalmazni a mindennapi életünkben.

Don Manuel hozta közel az ajni elvét is, vagyis hogy helyes kapcsolatot kell kialakítanunk az összes létezővel, a múlttal és a jövővel. Megtanított arra, hogy az ajni gyakorlása során nem a félelemből, hanem a tiszteletből és az áhítatból kell kiindulnunk. Örömmel kell elfogadnunk azt a sorsot, amelyet az égiekkel való harmónia kínál nekünk, függetlenül attól, hogy először esetleg kellemetlenül érezzük magunkat tőle.

Joan Halifax

Joan Halifax ünnepelt író, zen buddhista tanító, a Being with Dying (Együtt a haldoklókkal) program alapítója, polgárjogi aktivista, LSD-kutató és antropológus – és ez csak egy rövid felsorolása az érdemeinek. A 70-es években Joan a kaliforniai Esalen Intézetben, a Human Potential Movementből alakult központban volt rezidens kutató. Akkor találkoztam vele, amikor barátomat és tanáromat, dr. Stanley Krippnert kísértem el ebédelni Big Surben a tengerparti nyaralójába.

– Van egy szenzoros deprivációs kamránk a pincében – mondta aznap. – Ha gondolod, kipróbálhatod.

Még soha nem voltam ilyen kamrában, ez voltaképpen egy meleg vizes tartály, teljes sötétségben, a fiziológiás sóoldathoz hasonló vízzel töltve (lényege az ingermegvonás – a szerk.). Remek alkalomnak tűnt, hogy bevegyem az LSD-t, már hetek óta a tárcámban hordtam. Folyékony napfény egy darab itatóspapíron!

Hat órával és egy emberöltővel később ráncosan és újjászületve bújtam ki a tartályból. Bocsánatot kértem, hogy kihagytam az ebédet, de az a nap fordulópontot jelentett számomra. Joan már jóval azelőtt orvosi antropológus volt, hogy ez a kifejezés használatba került volna, és az ő munkájától inspirálva én is azzá váltam, miután a szenzoros deprivációs kamrában szerzett tapasztalataim megváltoztattak. Vad és szent helyekre utaztam, sámánokkal dolgoztam az Andok magashegységeiben, és késztetést éreztem arra, hogy eredeti helyszíneken tanulmányozzam a hagyományos kultúrák ősi bölcsességét. Joan tanításai és írásai segítettek megérteni, hogy egyszerre vagyunk a Föld teremtő energiájának részei és annak teremtményei.

Égzengés

Égzengés, vagy röviden RT (Rolling Thunder), ahogy a barátai hívták, egy rejtélyes spirituális vezető volt, aki onnan kapta a nevét, hogy képes volt villámokat és mennydörgést előidézni, még a sivatagi szárazság közepén is. A sosónik törzséből származó gyógyító volt, aki egy lepusztult farmon élt a nevadai Carlinban. Annak idején fékezőként dolgozott a vasútnál, esténként pedig izzasztó szertartásokat vezetett, betegeket ápolt, és vendégeket fogadott, köztük a Grateful Dead rockegyüttes tagjait. Jómagam Stanley Krippner professzor társaságában ismerkedtem meg Égzengéssel Mickey Hart kaliforniai farmján. Mickey akkoriban a Dead ütőhangszerese volt, és összebarátkozott Égzengéssel (Mickey Hart később Rolling Thunder címmel ki is adott egy albumot).

RT ellentmondásos figura volt. Vajon tényleg az volt, akinek állította magát? Szükség szerint változtatta a személyazonosságát, hogy elvégezze a dolgát? Úgy tűnt, hogy rendelkezik az alakváltás képességével, de vajon mindez csak illúzió volt? Sokszor, amikor részt vettem az általa vezetett tűzszertartásokon az arizonai sivatagban, eltűnt a körből, miközben mi, résztvevők kígyótáncot járva egyhangúan mozogtunk. RT aztán rejtélyes módon újra megjelent a körben, látszólag a semmiből. Ő vezette a szertartást, mégis folyton szem elől tévesztettük.

– Láthatatlanság – magyarázta később. – Neked is többet kellene gyakorolnod.

Valahogy tudtam, hogy ha további részleteket kérdeznék, egyszerűen csak kinevetne. Mindig úgy tűnt, hogy amint úgy érzem, kezdem megérteni, ki ő és mit tanulhatok tőle, azonnal mondott valami olyat, ami nem fért a fejembe. RT gyakran emlékeztetett arra, hogy a belső erőnk felébresztésének útja igen tekervényes: fel kell készülnünk a váratlanra, és rugalmasnak kell lennünk, lazán viszonyulva ismereteinkhez ahelyett, hogy hagynánk, hogy megdermedjenek és ideológiává váljanak.

Amcsi Tendzsing Biszta

Amcsi Tendzsing Biszta, vagy egyszerűen csak Amcsi (a név tibeti nyelven ’orvost’ jelent), kiváló lovas és buddhista pap. Ő nyitotta fel a szememet a Himalája gyógyászatára és népének tudására az elme, az érzelmek és a test közötti összefüggéseket illetően.

A vele közös nepáli expedícióm során Amcsi sokféle oldalát ismerhettem meg: a buddhista papot, az orvost, a tanárt és a lovast, aki úgy nézett ki, mintha egyenesen egy westernfilmből lépett volna elő. De mindenekelőtt azt csodálom benne, hogy árvaházat alapított, ahol hajléktalan gyerekeknek biztosít otthont és nevelést. Amikor a gyerekek felnőtté válnak, a tibeti orvoslás művészetére oktatja őket. Jómagam is az árvaház pártfogója lettem, és ahol tudok, segítek nekik.

Ők tehát a bölcsesség őrzői, akik ebben a könyvben szerepelnek. Egyikük sem (volt) tökéletes – ugyanolyan esendő emberek, mint te vagy én. Ennek ellenére a maguk módján mindannyian elérték a mesteri szintet, ráébredtek az adottságaikra, teljesebb emberré váltak, és nagyobb szolgálatot tettek az emberiségnek, mint valaha gondolták volna. Mindannyian nagylelkűen megosztották ajándékaikat másokkal. Remélem, hogy a következő oldalakon olvasható történetekkel, a velük átélt kalandjaim felidézésével méltó színben tüntetem fel őket.

Te mit fogsz valósággá álmodni?

A Szellem mindig figyel a vágyainkra – vagyis arra, hogy mi az, amiről mi magunk gondoljuk azt, hogy szükségünk lenne rá. Hajlandónak kell lennünk azonban elengedni a téves hiedelmeinket azzal kapcsolatban, hogy mi a legjobb számunkra, mivel ez szinte mindig azzal jár, hogy megpróbáljuk helyrehozni vagy kijavítani a születésünkkor kapott végzetet. Csak ha elkezdjük felébreszteni a bennünk rejlő mestert, akkor tudunk kilépni az addig megélt rémálomból, amelyet a félelem és a szűkölködés vezérelte gondolkodás programozott belénk, és amely csak az „én”-re és a jelen pillanatra fókuszál.

Pedig ennél jóval többre vagyunk képesek. Rátalálhatunk egy értelmet és célt hordozó sorsra. Gyógyítókká, felfedezőkké, bölcsekké és látnokokká válhatunk, ha azzal az ősi technológiával dolgozunk, amely elégeti a régit, hogy helyet csináljon az újnak.

I. rész
A megértés

1. fejezet
Valami nálad nagyobb szolgálatában

Nepálban vagyunk, a Kali Gandaki folyónál.

Por.

Por van mindenütt.

Por van a szememben, a fülemben, a számban; porszemek csikorognak a fogam alatt. Vajon a szent helyekhez miért mindig a senki földjén át, száraz, szélfútta, poros vidéken keresztül vezet az út, mint most is itt a Himalája lábánál?

Lo Manthang felé igyekeztünk, egy aprócska faluba, az egyetlen településre, amely az ősi Lo királyságból megmaradt Mustangban, Észak-Nepálban, Tibet és Kína határvidékén. A hely védett területen fekszik, ahová csak a kormány külön engedélyével lehet bejutni a Nepál és Kína között fennálló bonyolult kapcsolat miatt.

Tizenkét napot kell gyalogolni vagy lovagolni a himalájai hágókon át, hogy elérjük a falut. Guru Rinpócse is ezt az útvonalat követte a 18. században Indiából Tibetbe vezető útján, miközben démonokat és varázslókat győzött le, és elterjesztette a buddhizmust a határvidéken. A vándorútját követő években jött létre a Tibet és India közötti fő kereskedelmi útvonal a Kali Gandaki folyó mentén. Mi is Rinpócse nyomait követjük, és az ő templomaiban és barlangjaiban meditálunk.

Miközben éppen újabb köhögőrohamot kaptam a portól, felidéztem magamban, miért is jöttem ide: tanulni, szolgálni és kapcsolatot teremteni másokkal, akikről tudtam, hogy ugyanezen célok iránt kötelezték el magukat itt Nepálban.

Évekkel ezelőtt, amikor a nevadai sivatagban voltam, ahol porördögök kavarogtak a közelben, arra gondoltam, hogy a spiritualitást túl gyakran fogják fel úgy, mint valami félkész ételt, amelyet már csak meg kell melegíteni. Az ember jobban akarja érezni magát, boldog akar lenni. Azt akarja, hogy az élet kevésbé legyen nehéz. Azt szeretné, hogy a szent gyógyszer édes legyen, pedig valójában nem várt kihívás elé is állíthat minket. Próbára tesz, megmutatja a legsötétebb félelmeinket és a legszörnyűbb önvádainkat. Meg kell gyógyulnunk, és megbocsátanunk azoknak, akik megbántottak minket, valamint hálásnak kell lennünk, még akkor is, ha nem értjük, miért ilyen kemény a lecke.

Csakis így tanuljuk meg észrevenni a szépséget mindenütt, ahová csak nézünk. Csakis ekkor látjuk meg a sivatag szépségét, az életet, amely mindaddig elkerülte a figyelmünket, mivel nem olyan formában jelent meg, amilyennek vártuk, ezért helyette a végtelennek tűnő homok kötötte le a figyelmünket.

A fenébe a porral! Nyitott voltam bármire, ami csak várhatott rám ezen az úton.

Évek óta tanítottam már sámán-energiagyógyászatot, amikor feleségemmel, Marcelával meghívást kaptunk egy zarándokútra Nepál és Tibet határvidékére a Himalájában. Egy régi ismerősöm, Joan Halifax, egy orvosokból álló csapat élén azon fáradozott, hogy megismertesse a nyugati és a tibeti orvoslást a Kali Gandaki folyó mentén fekvő távoli falvakkal.

Joan a kubai spiritualizmust tanulmányozó antropológusként vált ismertté, emellett számos könyvet írt a sámánizmusról. Mielőtt buddhista tanító lett, néha előfordult, hogy ugyanazon a konferencián vagy elvonuláson tanítottunk, ahol egy-egy pohár bor mellett történeteket meséltünk egymásnak. Most viszont utolsó útjára készült a nepáli Lo királyságban lévő Mustang földjére. Örömmel hallottam, hogy Stephan barátom, a New York állam északi részén található Omega Intézet alapítója, aki régóta Joan orvosa volt, szintén csatlakozik hozzánk. A csapatot emellett néhány nyugati orvos, két amcsi, azaz tibeti gyógyító, valamint a tábor körüli munkákhoz felfogadott mintegy tucatnyi nepáli idegenvezető és lovas egészítette ki.

Marcela gyógyítóként alig várta, hogy láthassa a Selyemút mentén fekvő ősi buddhista helyszíneket, és kapcsolatba lépjen az ottani energiákkal. Korábban több túlvilági térképet is feltártunk az Andokban és az Amazonas vidékén élő sámánok körében, most pedig alig vártuk, hogy megismerjük a himalájai bölcsek tanításait. Emellett szerettem volna feltárni az egymástól földrajzilag távol eső hagyományok közötti kapcsolatrendszert, amely talán a közös eredet jele lehet.

A molekuláris régészet egyre több bizonyítékkal támasztja alá azt az elképzelést, miszerint az amerikai sámánok hagyományai Ázsiából erednek. A mitokondriális DNS tanulmányozása olyan mutációkra derített fényt, amelyek arra utalnak, hogy az emberiség több tízezer évvel ezelőtt hagyta el Afrikát. Vajon milyen szakrális technológiák merültek feledésbe, amikor elváltak útjaink és szétrajzottunk a földön? Ez a kérdés mindig is foglalkoztatott. Lehet, hogy az összes sámáni hagyomány ugyanarra a közös gyökérre vezethető vissza, mint ahogyan az emberiség egésze visszavezethető egy afrikai ősanyára, az úgynevezett mitokondriális Évára. Meg voltam győződve arról, hogy ez a közös gyökér a láthatatlan birodalmakban szerzett közös tapasztalatokban rejlik.

A tibetiek és az amerikai sámánok a láthatatlan világokat térképezik fel. Bámulatosan részletes leírását adják a halálon túli utazásnak. Ezeket a térképeket szerettem volna összehasonlítani, hogy lássam, hol húzódik a közös alapjuk, és hol esnek egybe partjaik. Különösen érdekelt egy Guru Rinpócse néven ismert, nagy tehetségű tanító. Az volt a tervünk, hogy meglátogatjuk Rinpócse templomait és meditációs barlangjait, mindazokat a helyszíneket, ahol a bölcsesség az időben átadható, és visszavezethető az öt érzék hétköznapi birodalmába.

A Himalája vidékén élők gyakran vállalkoznak olyan zarándokutakra, amelyek célja, hogy felfedezzék életük értelmét, és mélyreható gyógyulást tapasztaljanak meg. Az ilyen utazások azt kívánják meg, hogy az ember hajlandó legyen elengedni a személyes iránytűjét, és egy új térképre bízza magát. Jómagam azért indultam erre az utazásra az ősi buddhisták és sámánok földjére, mert tudtam, hogy a zord terep és a magas szintű tanítások szerénységre tanítanak majd. Itt majd újra felfedezhetem azt a mesteri képességet, amelyet akkor nyerünk el, ha lemondunk arról, hogy magunkévá tegyük.

Térképeink újraellenőrzése

A 2020-as globális események óta minden eddiginél erősebben érezzük, hogy milyen óriási mértékben függünk egymástól. Sokan, akik korábban soha nem kérdőjelezték meg alapvetéseiket, hiszen annak szellemében nevelkedtek – hogy törekedjünk függetlenségre, hogy saját hajunknál fogva húzzuk ki magunkat a sárból, hogy mindenáron legyünk sikeresek –, most újragondolják mindezt. Ám amíg néhányan újra merik gondolni azokat az értékeket, amelyek mentén felnőttek, addig mások haboznak megkérdőjelezni azokat. Azonban mindannyian mélyebben megérthetjük önmagunkat és saját utunkat, ha a bölcsesség olyan ösvényeire lépünk, amelyekről mindeddig nem is tudtunk.

Ha sokat használsz térképet vagy navigációs alkalmazásokat, hamar megfigyelheted, hogy még ha az ábrázolt tájékozódási pontok el is térnek a térképen láthatótól, az útvonalak ugyanazok. A történelem során az ember rengeteget vitatkozott a szent tanításokról, a vallások útjelzőiről – pedig az erre pazarolt erőfeszítéseket egy mindenki számára jobb világ megteremtésére is lehetett volna fordítani, ha inkább arra bátorítottak volna minket, hogy az e tanítások által kijelölt, a belső békéhez vezető utakat járjuk be.

Lehet, hogy a könyvben szereplő gondolatokat zavarba ejtőnek találod majd. Még az is előfordulhat, hogy a hatásukra megkérdőjelezed, voltaképpen kik vagyunk és mi az, amit tudunk. De talán nem is baj, ha elveszted az iránytűdet. Ha ugyanis újra át kell nézned azokat a térképeket, amelyek mentén navigálsz az életben, a lehetőségek új birodalma tárulhat fel előtted.

Elfeledett történelem

A történelmet a győztesek írják, de ma már egyre többet tudunk meg arról, hogy mi az, ami a legyőzöttek bölcs hagyományaiból elveszett. Ez pedig arra késztet bennünket, hogy megkérdőjelezzük azokat az előfeltevéseinket, amelyeket sokáig természetesnek tartottunk.

Valószínűleg neked is meséltek az iskolában a bátor európaiakról, akik „megszelídítették” az amerikai határvidék „vad” tájait, és keresztény hitre térítették a „barbárokat”, hogy „megmentsék” őket „bűnös” hitüktől és szokásaiktól. Azért fontos ezeknek a régi elveknek a mélyére nézni, mert miattuk ma sokan tévesen ítéljük meg a múltat és vele együtt az őslakosok spirituális hagyományait.

A bennszülött amerikai hagyományok szerves részét képezi a természet tisztelete, a láthatatlan világ szolgálata, a földről való gondoskodás, és a szomszédokkal való diplomácia gyakorlása. Régen a tűz körül párbeszédet folytattak egymással az emberek. Voltak, akik ezer meg ezer mérföldet utaztak, hogy eljussanak a maják vagy a pueblók nagyvárosaiba, és ott kereskedjenek a helyiekkel, valamint új technológiákat és régi bölcsességet tanuljanak tőlük. A konfliktusokat könnyebb volt elkerülni akkor, amikor az emberek a piacon összegyűltek, hogy megbeszéljék a nézeteltéréseket, és nem feledkeztek meg arról, hogy mindenki hozzá tud járulni valami értékessel a közöshöz.

Az európaiak Amerikába érkezésével az őslakosok számára ismeretlen, patriarchális hagyományok jelentek meg. Az európaiak jogosnak tekintették a természet kizsákmányolását, a kapzsiságot, valamint azt, hogy a vagyon sokak kárára kevesek kezében összpontosul. Az őslakosok leigázását nem pusztán „elfogadhatónak” ítélték meg, hanem egyenesen azt vallották, hogy maga Isten parancsolja így. Különösen igaz volt ez Észak-Amerikában, ahol az amerikai indiánokat az 1800-as évek végéig gátlástalanul irtották. Az Andokban a sámánokat üldözték, és úgy tűnt, hogy az általuk nemzedékek óta őrzött tanítások örökre pusztulásra vannak ítélve. A hódítók városokat tettek a földdel egyenlővé. A szent szövegeket elégették.

A sámánizmus elrejtőzött, de nem tűnt el, és mint a láng, amely hirtelen fellobban, ha meggyújtasz egy gyufát, azonnal feltárul a maga teljességében, ha a világ jobbá tételének érdekében fordulsz ehhez az ősi hagyományhoz. Míg a korai írások töredékei hézagokat hagynak az ősi bölcsekről való tudásunkban, az inkáknak – a Machu Picchuhoz (ejtsd. macsu pikcsu) hasonló, felhőkbe nyúló városok építőinek – is volt szóbeli hagyománya, és ha halványan is, de tovább izzott a sámánizmus parazsa. Ennek a fénynek és bölcsességnek az erejét arra használták fel, hogy létrehozzák a nyugati világ máig legnagyobb ismert birodalmát. Közben hozzátették saját egyedi ujjlenyomatukat a sámáni hagyományokhoz, mielőtt azok visszatértek a parázsba, és úgy tűnt, hogy örökre elvesznek. Valójában a szent tanítások csupán egy kis szellőre vártak, hogy a lángok ismét felcsapjanak, és felmelegítsék a kereső kezét és szívét.

Fiatal voltam még, amikor első ízben utaztam a perui Andokba, hogy sámánokkal találkozzam, és megismerjem a gyógyászatukat. Az utazás során rá kellett ébrednem, hogy az egészségről alkotott elképzeléseim teljesen eltérnek az övéiktől. Eleinte abban a hitben éltem, hogy az én módszereim fejlettebbek. Meg voltam győződve arról, hogy a mi tudásunk az igazi tudás, ez az egyetlen helyes hozzáállás a test és a szellem kapcsolatának megértéséhez. Hittem abban, hogy a betegségek valósak. A rák, a szívbetegség és az Alzheimer-kór ijesztően valóságosnak tűnt. Hittem abban, hogy az egészség és a hosszú élet a genetikától függ, és hogy a DNS határozza meg a végzetünket. Hittem abban, hogy a betegségeket gyógyszerekkel kell kezelni. Perui mentoraimnak köszönhetően lassan megszabadultam ezektől a téves elképzelésektől. Megértettem, hogy betegség nem létezik, csak beteg ember. Hogy a DNS csupán kis mértékben tehető felelőssé az egészségünkért. Hogy a legfontosabb tényező a Földdel és a Szellemmel való kapcsolatunk minősége (beleértve az étrendet és az életvitelt). Ezt a kapcsolatot az Andokban élő népek ajninak nevezik. Megtanultam, hogy ha megteremted az egészséges élet feltételeit, a betegségek gyakran maguktól elmúlnak, nincs szükség gyógyszeres kezelésre. Sok-sok mindent tanultam még, elmesélem ebben a könyvben.

Az vonzott a sámánizmushoz, hogy megtaláljam azt a forrást, amely vizében az időtlen sámáni bölcsesség feltör a föld mélyéről. De fogalmazhatnék úgy is, hogy meg akartam találni annak a gyapjúnak a forrását, amelyből az összes ember sorsának és egészségének szövetét szőtték.

Hamarosan rá is találtam a bölcsesség varázslatos faliszőnyegének megkopott szálaira, amelyet az idők kezdete előtt szőttek. A spanyol inkvizíció buzgón üldözte a bölcsesség őrzőit, ugyanakkor a gyógynövényszakértőket és a bábákat készenlétben tartotta arra az esetre, ha valaki megbetegedett a hódítók közül, vagy ha a rabszolgasorba taszított népnek a túlhajszoltság és az öregedés miatt gyógyszerre volt szüksége. A konkvisztádorok jól tudták, hogy az amerikai kontinens gyógytudománya messze felülmúlja a pestis sújtotta Európáét, ahol még a pióca és az érvágás dívott. A gyógyítóasszonyok évezredek óta tanulmányozták a növényeket, hogy megismerjék gyógyítóerejüket.

A hódítók férfi istent imádó egyháza nem fogadhatta el azt, hogy az őslakosok a növényeken, az isteni hatalom egyfajta megnyilvánulásán keresztül lépnek kapcsolatba a Szellemmel vagy a Szentlélekkel. A Szentlélek szerintük fent van az égben, nem pedig itt lent; nem numinózus, ahogy az animisták hiszik. A gyógyítóasszonyok, felismerve azt, hogy túl nagy tudás van a birtokukban, nem fedték fel annak eredetét. Továbbra is gyógyították a betegeket, és világra segítették a hódítók gyermekeit, akik egyszerre féltek a gyógyító nők képességeitől és függtek a tudásuktól. A sámánok tisztában voltak azzal, hogy legmélyebb bölcsességüknek mindaddig titokban kell maradnia, amíg nem lesz biztonságos újra felfedni azt.

Tágabb összefüggések

A sámán láthatatlan világban gyakorolt hatalma jelentősen különbözik attól, amelyet az ember a látható világban hajszol annak érdekében, hogy jobbá tegye az életét. A sámán egy nem hétköznapi valóságba lép be a láthatatlan birodalomban, hogy felfedezze a mindennapi életet befolyásoló energiákat, és kapcsolatba lépjen velük. Olyan energiát keres, amely segít fenntartani az életet, és gátolja az öregség és a betegségek kialakulását, hogy gyógyulást és jólétet hozhasson a közösségének. Keleten ezt az energiát prána, csi vagy tao néven ismerik. Az Andokban élő sámánok a TI szóval illetik, és olyan szent helyek nevében bukkan fel, mint a világ legmagasabban fekvő édesvizű tava, a Titicaca-tó, vagy Inti, a napisten neve. Ebben a könyvben az ismertebb csi kifejezést fogom használni.

A csi nem az az erő, amely révén mások vagy a természet felett gyakorolhatunk hatalmat, bár a természet valóban reagál a csire. Nem pénzről és anyagi javakról van szó, bár ezek is elérhetőek általa. A csi nem a betegség és az öregség legyőzésének ereje, bár egészség és hosszú élet fakad belőle. A csi a teremtés és az együttműködés ereje, az új születése. A csit más emberek, a többi lény és a Föld javára kell használni. Ha nem így teszünk, ellenünk fordul, és elpusztít minket. Meg kell osztani, hogy mindenki gyarapodhasson általa.