Marc Augé

A biciklizés dicsérete

– részlet –

Fordította
Fáber Ágoston

Diszkrét szenzációk

A fordítás a Centre national du livre
ösztöndíjának segítségével készült.

A fordítás a következő kiadás alapján készült:
Marc Augé: Éloge de la bicyclette
© Éditions Payot & Rivages, Paris, 2008, 2010

Hungarian translation © Fáber Ágoston, 2025
Hungarian edition © Typotex, Budapest, 2025
Engedély nélkül semmilyen formában nem másolható!

ISBN 978 963 493 322 9
ISSN 3004-2178

Typotex Kiadó
Felelős kiadó: Németh Kinga
Felelős szerkesztő: Juhász Emese
Szerkesztette: Leiszter Attila
Borítóterv: Tillai Tamás
Elektronikus könyv: Nagy Lajos

Tartalom

A kerékpár: mítosztól az utópiáig

A mítosz megélése

A válság

Az utópia

Vissza a földre

A kerékpár:
mítosztól az utópiáig

A biciklit dicsérni csak úgy lehet, hogy közben magunkról is szót ejtünk. A kerékpár mindannyiunk múltjának részét képezi. Gyerek- és kamaszkorunk fontos időszaka volt, amikor biciklizni tanultunk. A kerékpárnak köszönhetően mind felfedeztünk valamennyit a saját testünkből, feltérképezhettük fizikai korlátainkat, és megtapasztalhattuk a biciklizéssel járó szabadságot. Amikor az én nemzedékem a bicikliről beszél, akkor óhatatlanul emlékek törnek a felszínre. De nem pusztán személyes emlékekről van itt szó; ezek az emlékek egy olyan korszakhoz, közeghez, történelemhez kötődnek, amelyen másokkal osztozunk. A második világháborút követően a kerékpársport, amely korábban igen népszerű volt, új lendületet kapott, amikor a Tour de France versenyeket ismét elkezdték megrendezni. Ezt a buzgalmat a profi sport vadhajtásai és a dopping okozta válság sem tudta megtörni. Sajnos több okból adódóan is súlyos krízisről van szó, egyebek mellett, mert az ember legbensőbb emlékeit és személyes mitológiáját érinti. De talán éppen emiatt is fog a válság rendeződni, mivel a mítoszok igen szívósak. És emellett a várospolitika is a kerékpározás segítségére siet. Most, hogy a világra jellemző elvárosiasodás a vidékről szőtt álmokat a rendezett természeti környezet közterületeire (helyi parkokba) vagy az elképzelt természet szimulákrumaiba (élményparkokba) száműzi, a kerékpározás csodája a várost ismét felfedezendő térré, de legalábbis az utazás terepévé változtatja. Ez a csoda jelentette sokáig az olyan városok vonzerejét, mint Amszterdam vagy Koppenhága, és úgy tűnik, hogy a mi várostervezőink is kezdenek hinni a csodákban, és nem minden nehézség és ügyetlenség nélkül, de mégis megpróbálnak abban a két francia városban is csodát tenni, amelyeket a leginkább gúzsba köt az autóforgalom. A Párizsban és Lyonban a lakók vagy a turisták által szabadon igénybe vehető kerékpárok arra késztetik használóikat, hogy összefussanak vagy találkozzanak egymással, élettel töltsék meg az utcákat és a tereket, és egy új várost álmodjanak meg maguknak. Csakhogy már nem ’68-ban vagyunk. Ma az élet új mederbe tereléséhez mindenekelőtt a várost kell megváltoztatni. Sok még a tennivaló, és azt, amit eddig tettek az illetékesek, nem mindig koronázta siker. Mégis az, hogy egy utópia helyet talált magának, már önmagában fontos fejlemény.

A mítosz megélése

Mítosz és történelem

Kezdjük néhány dátummal és hivatkozással. Ezeket ömlesztve fogom felidézni, hogy érzékeltetni tudjam azokkal, akik akkor még nem éltek, mennyire sajátos időszak volt is az 1940-es évek vége. A történelem legvéresebb eseményei után, az első két atombomba ledobását követően, vagyis azután, amit nem sokkal később a terrorizmus ökonómiájának neveznek majd, Európában, amely több szempontból még ki sem lábalt a 19. századból, az emberek élni akarása minden korábbinál erősebben jutott kifejeződésre. Még létezett a munkásosztály, amely, mindannak ellenére, amit tudni lehetett vagy kellett volna a szovjet táborban elkövetett sajnálatos eseményekről vagy bűnökről, továbbra is hitt abban, hogy a szocializmusnak van jövője. A kerékpárban, amely nélkülözhetetlen közlekedési eszköz volt a legszegényebbek számára, ugyanakkor egyben az álmodozás és a szökés szimbóluma is, annak a helyzetnek a bizonytalansága öltött testet, amelyben a jelen nehézségeit még a jövő ígéreteihez volt szokás mérni. Vittorio De Sica Biciklitolvajok című filmje 1948-ban készült, Tati Kisvárosi ünnepe pedig 1949-ben. Ugyanebben az évben Fausto Coppi, a pályakerékpározás világbajnoka megnyerte a Giro d’Italiát és a Tour de France-t is. Az olasz neorealizmus egyik első remeke, a Biciklitolvajok egy munkanélküli férfi tekergését és kalandjait mutatja be Róma külvárosában; a férfi plakátragasztóként talál munkát, amihez kerékpárra van szüksége, a sajátja azonban zálogházba került. A felesége három váltás ágyneműért cserébe mégis ki tudja váltani. A film egyetlen nap eseményeit mutatja be: ellopják a férfi kerékpárját, ő pedig a tolvaj nyomába ered, majd mivel elkergetik arról a környékről, ahol a tolvaj lakik, maga is elköt egy biciklit. Ezt követően viszont elkapják, a nap pedig a szégyen és a reményvesztettség érzésével zárul. A Kisvárosi ünnep egy francia vidéki helyszínen játszódó börleszk. A Jacques Tati által alakított postás történetéből hiányzik a tragikum. A főszereplő esetlenül csetlik-botlik, a környezete kedvesen elszórakozik rajta, és alapvetően utánzás az élete. Ugyanúgy alakítja a postást, ahogyan Sartre kávéházi pincére a kávéházi pincért játssza, bicikliversenyzővé vedlik át, mikor a helyi kerékpárversenyen egymással versengő fiatal férfiak mezőnye elszáguld mellette, vagyis mindent azért csinál, hogy mások észrevegyék, de valójában senki sem foglalkozik vele. Valamiképpen a magány és a nyomorúság testesül meg benne, de nem bántó, inkább humoros formában. Fiatalkorában Fausto Coppi egy hentesüzletben dolgozott, és kerékpárral vitte házhoz az árut, akárcsak valamivel később Bobet a kenyeret és a croissant-t a családi pékségből. Gyerekkori álmát valóra váltva Coppiból bicikliversenyző lett, és Gino Bartali „vízhordójaként” kezdte meg versenyzői karrierjét, mielőtt barthes-i értelemben véve „tökéletes hőssé” vált volna, azzá a bajnokká, akiről egész nemzedékek álmodtak, miután egyszerre volt meg benne a bátorság, az intelligencia, a tűz és a megpróbáltatások tapasztalata. Néhány év leforgása alatt eljutott a neorealizmus közhelyeitől a mítosz csillogásáig. A mítosz ugyanakkor politikai mítoszt is jelentett, mivel a konzervatív Bartalival, a kereszténydemokraták bálványával szemben Coppi a nép egyszerű gyermekeként tűnt fel, akit a baloldali sajtó a vállán hordozott, és aki emellett egy házasságtörés romantikus kalandjával is a maga fejére vonta a Vatikán haragját.

Ez idő tájt egész Franciaország jókat derült Bourvil 1947-es Biciklin című, kissé pajzán dalán, amely meglehetős gyermetegségével a falusi humor „gall” hagyományába illeszkedett, vicces és parodisztikus formában mégis felbukkant benne a kerékpározás legendáriumának összes mitikus témája, a kerékpár, a versenyző és a Tour de France:

…Egyszer csak elém szárnyal

Egy lány szép pofikával

Kerékpáron.

[…]

– Hát maga hova siet, a lányok után?

– Ezúttal nem a lányokat hajkurásznám…

[…]

Részt vett a Touron?

A Tour de France-on.

Nem, de sokszor küldtek el a francba.

Ahhoz, hogy egy mítosz megszülethessen, elengedhetetlen, hogy a történelem a hátára vegye, hogy az emberek felismerjék benne annak magasztosabb formáját, amit maguk is átélnek. Így tehát nem meglepő, hogy a kerékpár és a sportág bajnokai valamiképpen a populáris kultúra részeivé váltak a második világháború előtti időszakban, a fizetett betegszabadság széles körű elterjedésének idején, vagyis 1936–37–38 körül, amikor biciklik és tandemek árasztották el Franciaország utcáit és országútjait, valamint a világháborút követő években, amikor a munkások jelentős része megint kerékpárral járt dolgozni… … …

Kedves Olvasó!
Köszönjük, hogy kínálatunkból választott olvasnivalót!
Újabb kiadványainkról, akcióinkról a typotex.hu
és a facebook.com/typotexkiado oldalakon értesülhet.

ISBN 978 963 493 322 9
ISSN 3004-2178

Typotex Kiadó
Alapította Votisky Zsuzsa, 1989
A kiadó az 1795-ben alapított Magyar Könyvkiadók
és Könyvterjesztők Egyesülésének tagja.

Forgalmazza:

www.interkonyv.hu

Felhasznált betűtípus:
Noto Serif – SIL OFL