A fordítás az alábbi kiadás alapján készült:

Lina Areklew: I MÖRKRET

Copyright © 2020 Lina Areklew

First published by Strawberry Förlag, Sweden

Published by arrangement with Nordin Agency AB, Sweden

Fordította

Papolczy Péter

Hungarian translation © Papolczy Péter, 2024

Európa Könyvkiadó, Budapest

Felelős kiadó Kuczogi Szilvia igazgató

Szerkesztette Bíró Péter

Kézirat-előkészítő Hajdú Lívia

Korrektor Kalcsics Ildikó

Tördelőszerkesztő Abari Gusztáv

Művészeti vezető Tabák Miklós

Borítótervező Tabák Miklós

Az elektronikus verziót az eKönyv Magyarország Kft. forgalmazza

www.ekonyv.hu

Készítette Takács Gábor

ISBN 978-615-106-387-3

www.europakiado.hu

www.facebook.com/europakiado

www.alexandra.hu

www.moobius.hu

A szerzőtől az Európa Könyvkiadónál megjelent:

Hamu és korom

Prológus

Megcsapja orrát a húgyszag. Csípi a szemét.

A gondolatait összezavarja az álom. Álmában nyár van, és a nap mintha egy meleg ecsettel kenegetné meztelen testét. A tó keskeny, homokos strandján fekszik. Nincs alatta törülköző, a forró homok égeti a hátát. Lába belelóg a vízbe. A tó hűvöse lassan felkúszik a lábszárán, a combján és a hasán. Elűzi a meleget. Nem marad más, csak a hideg.

És megint. Húgyszag. Kinyitja a szemét, de nem lát semmit. A félelem első hulláma csak azért tör rá, mert nem lát. Valami nincs rendben. Fejben végigveszi, amit tanult. Hirtelen vakság. Mi okozhatja? Vérrög? A légzésével is valami baj van. Szaggatott, és minden egyes lélegzetvétel szúr közvetlenül a szíve alatt. Az egész törzse fáj. De a legélesebb fájdalmat a tarkójában érzi. Pont a füle magasságában lüktet.

Ekkor betódulnak az emlékek is.

A ház, a hó, valaki egyszer csak ott terem a nappaliban. Érzi, ahogy szorítja, dörzsöli a csuklóját a kábelkötegelő. Meg akarja mozgatni a karját, de rájön, hogy a keze még mindig össze van kötve a háta mögött.

Gyors egymásutánban villannak fel az emlékképek. Egy autó csomagtartója, a kavargó hó és a rettenetes hideg. A film akadozik, ugrál, de akkor hirtelen megérti… Nem vakult meg; azért nem lát, mert nincs semmi fény.

A fájdalmat az oldalában törött bordák okozhatják. Szinte biztos benne. Ilyen fájdalmat érzett akkor is, amikor ötödikben leesett a bordásfalról. A szaggatott légzés nem jó jel. Lehet, hogy kilyukadt a tüdeje?

Madde abból mégis merít némi elégedettséget, hogy minden tényt szépen a helyére tett. Nincsenek elvarratlan szálak, semmi nem lóg ki az észszerű orvosi magyarázatból. Diagnosztizálta saját reménytelen helyzetét.

Próbálja mozgatni a kezét a kábelkötegelőben, hogy kitapinthassa a pulzusát. A szíve gyorsan ver. Túl gyorsan. Erőlködve feltérdel. Csillagokat lát a szeme előtt, de sikerül talpra állnia.

Képtelenség megállapítani, hány óra vagy nap telt el. Csak a koromsötétséget látja és érzi maga körül. Nem tudja eldönteni, hogy éjszaka van-e, vagy nappal.

A félelem és a testi fájdalom ellenére tudja, hogy hibátlanul működik az agya, és azt is, hogy az az egyetlen fegyvere, amivel kijuthat innen. Ezzel tökéletesen tisztában van. Vajon mennyi ideig marad életben az ember magányosan, segítség nélkül? A túlélés hármas szabálya jut az eszébe:

Levegő nélkül három perc. Élelem nélkül három hosszú hét, víz nélkül viszont csupán három nap…

2020. február 20., csütörtök

1.

Fredrik lenézett a tányérjára, és hálás szívvel állapította meg, hogy Inga, aki az évek során a pótmamájává lépett elő, ismét kitett magáért, igyekezett mindennel a kedvében járni. Jávorszarvas-pecsenye krumpli- és csicsókapürével. A Fredriknek szánt szeleteket már előre vékony csíkokra vágta, majd ezeket is kettészelte keresztben, hogy könnyen rágható falatok kerüljenek a tányérra, jóllehet a férfi állkapocssérülése már régen meggyógyult. Szinte nem is látszott. Egy halvány heg húzódott a füle alatt, de amúgy alig érezte. Inga nem foglalkozott azzal, hogy Fredrik évekkel korábban felhagyott a négylábúak fogyasztásával; határozottan állította, egy felnőtt férfinak kevés az a fehérje, amit babban és hébe-hóba egy nyamvadt halban magához vesz.

Az Ålstensgatan utcai ház konyhájában ültek, egy kőhajításnyira attól a háztól, ahol Fredrik az anyjával, az apjával és Niklasszal élt gyerekkorában. Ott most egy másik család lakott. A ház előtti kis udvar tele volt szánkókkal és hócsúszkákkal. Jóleső érzés volt látni. Mintha átöröklődött volna az új lakókra a boldogság, amiben ott része volt egykor.

A legjobb barátja, Philip brommai lakására ment a kocsijáért, de sem Philip, sem a kocsi nem volt ott, amikor Fredrik megérkezett. Amikor benézett Philip szüleihez, Hanshoz és Ingához, hogy hátha ott találja a barátját, azonnal leültették, és nem engedték sehova. Inga soha nem szalasztotta el a lehetőséget, hogy étellel traktálja. Már amúgy is elkészült a vacsorával, Fredriknek meg nyilván ennie kell, erősködött, így Fredrik most az asztalnál ült.

Hans jelentőségteljesen biccentett Fredrik tányérja felé, majd a saját pecsenyéjébe szúrta a villáját.

– Ki kéne próbálnod a vadászatot, Fredrik – mondta, és felragyogott az arca. – Páratlan az az izgalom, amikor kora reggel ülsz a lesen. A köd tejfelként borul a rétekre, az erdő minden nesze kristálytisztán hallatszik a fák között, és bármelyik pillanatban… – Hans villája az ebédlőasztal fölött lebegett, ő maga a távolba révedt. Lenyűgözte saját költői leírása a vadászatról, teljesen a hatása alá került. – …a fák közül bármelyik pillanatban kiléphet egy háromszáz kilós vadállat a fenségesen hosszú lábain.

Inga átnyúlt az asztal fölött, és feltörölt néhány csepp rókagombaszószt, ami Hans villájáról csöpögött le.

– Szerintem Fredriket nem érdekli a vadászat – mondta némi éllel a hangjában, hogy visszacsalogassa Hansot a képzeletbeli erdőjárásból.

– Nem, nem mindenkinek a kenyere, az biztos. A les nem az ideggyengéknek való, cseppet sem.

Inga jelentőségteljesen Hansra hunyorított.

– Jó, nem úgy értettem – kapott észbe a férje. – Tudom, hogy nem vagy ideggyenge, csak ha azt vesszük, mi mindenen mentél már keresztül, nos… a fegyver talán nem túl vonzó a számodra.

Fredrik örömtelenül felnevetett, és megvakarta sötét borostáját. Sötétbarna haját nemrégiben levágatta, de borotválkozni elfelejtett ma reggel.

– Nem, Hans, tényleg nem vonzanak a fegyverek.

Az előző nyári felfordulás után a legcsekélyebb mértékben sem érdekelték a fegyverek. A lőtt hasi sebe is ugyanolyan szépen begyógyult, mint az állkapcsa, de a pszichés hegek maradandóbbnak bizonyultak. Rosszul, sőt általában egyáltalán nem aludt. Az eddig is visszatérő rémálmok kiegészültek a vakbele fölé fúródó golyó gyakran kísértő emlékével. Ha nem szállították volna helikopterrel az örnsköldsviki kórházba, ahol megműtötték, nem maradt volna életben. Fredriknek eszébe jutott Sofia Hjortén. Ő is ott volt, ő is a gondját viselte. Nélküle otthagyta volna a fogát.

– Idával hogy haladtok?

– Jól.

Inga felvonta a szemöldökét, és Fredrik tudta, hogy a nő várja a folytatást.

Ida Niemi volt a logopédus, aki az állkapcsára mért kalapácsütés után segített neki a beszéddel, és csodákat művelt. Fredrik ismét tudott rágni és mosolyogni, a merev arcizmai lassanként újra engedelmeskedni kezdtek, és rengeteg kiejtési gyakorlat, kegyetlen állkapocstorna után képes volt ismét artikuláltan beszélni. Fredrik már néhány alkalom után belefáradt, de Ida csak buzdította. Ida szentül hitte, a motivált betegnek van a legnagyobb esélye a sikerre, így minden tőle telhetőt megtett, hogy motiválja a férfit. Fredrik mostanra már majdnem teljesen felépült. Már csak egy kis kattogás maradt vissza az állkapcsában, ha ásított.

A rögös visszaúton Ida jelentette számára az érzelmi támaszt. Barátok lettek, és amikor Fredrik már nem volt a páciense, a barátság Inga és Hans nem titkolt örömére tovább fejlődött.

Hans határozottan rábökött a villájával, aminek következtében persze megint lecsepegtette a terítőt.

– Szép lány az az Ida. Egy igazi gyöngyszem. Vigyázz rá!

Bekapta a villa végén billegő méretes krumplidarabot, és teli szájjal beszélt tovább.

– Unokák, Fredrik! Unokákat akarunk. A saját fiunktól pedig valószínűleg hiába várjuk.

Inga rosszallóan ráncolta a szemöldökét, de aztán Fredrik felé fordult, és elmosolyodott. Az unokák témája nem most merült fel először, és Fredrik tudta, hogy Inga kívánságlistáján igencsak előkelő helyen szerepelnek. Mégis kényelmetlenül érintette a gondolat. Idával még le sem feküdtek. Ölelkeztek, összebújtak a kanapén, de még nem tették meg az utolsó lépést a teljes intimitásig, pedig Ida vágyott rá, ezzel Fredrik tisztában volt. Ő még nem állt készen. Sem a teste, sem a lelke.

Hálás volt Idának, amiért nem siettette. Kedves és nyitott nő volt, könnyű volt vele kijönni. Mintha arra tette volna fel az életét, hogy ellenőrizze, Fredrik elvégzi-e a gyakorlatokat, és jól érzi-e magát. Amint akadt egy szabad perce a munkahelyén, felhívta a férfit, vagy küldött egy sms-t, érdeklődött a hogyléte felől. Fredrik méltányolta, hogy néha elvonta a figyelmét. A csend az otthonában már egy ideje az idegeire ment, és szívesen fogadott minden lehetőséget, hogy kikapcsolhassa a gondolatait.

– A munkahelyedről jelentkeztek? – kérdezősködött tovább Inga, és töltött magának még egy kis bort. Hans, aki szemmel láthatóan már Fredrik érkezése előtt is iszogatott, üresen tette vissza odanyújtott poharát. Inga Fredriket sem kínálta.

– Hát, sokat beszéltünk – válaszolta kitérően, de Ingát nem lehetett ilyen könnyen lerázni.

– És?

Az orvosok nem fukarkodtak a betegszabadsággal. Nem kellett rohannia vissza a munkába. Igazából mi is vonzotta volna? Nap mint nap egy üvegfal mögött. Lépjen oda, tegye a lábát a sárga jelzésekre, nézzen a lencsébe, írja alá! Egy hét múlva átveheti az útlevelét. Persze, ezzel kereste meg a betevőt, de miután Fredrik élete már második alkalommal csak egy hajszálon múlt, kezdte úgy gondolni, tartozik magának azzal, hogy legalább megpróbál élni. Nem csak létezni.

Témát váltott.

– Mentek idén síelni?

De Inga nem ment lépre.

– Visszavesznek a régi helyedre?

Hans éppen az imént nyelte le az utolsó falatot, és most közbeszólt.

– Hagyd békén, Inga! Felnőtt ember, az Isten szerelmére! Megoldja egyedül.

Inga engesztelően mosolygott, de a Fredrikre vetett pillantásából egyértelműen látszott, hogy nem ejtette végleg a témát.

– Apropó – mondta Hans, és diszkréten beleböfögött a szalvétájába. – Hallottál bármit a fiunkról?

*

Philip felnyitotta a motorháztetőt, és a motort fedő műanyag borítást bámulta. Volvo. Öt jól ismert betű, de a nyitószerkezetnek még csak nyomát sem látta. Hogyan találja meg a hibát, ha bele sem kukkanthat a motorba? A műanyag borítás alól nyugtalanító sziszegés hallatszott. Azt kívánta, bárcsak olyan férfi lenne, aki térdre ereszkedve csak benéz az autó alá, és már tudja is, hogy mi a gond, hogy a sok izé közül melyik romlott el… De nem volt olyan. Szerelőre volt szüksége, vagy a legrosszabb esetben egy bérelt autóra.

Szerencsére majdnem eljutott a falu központjában lévő benzinkútig. A kocsi most egy hótorlaszban parkolt az út szélén, Philip meg éppen átküzdötte magát a gyalogátkelőn, amit persze nem takarítottak le.

Alig látott a sűrű hóesésben. Eszébe jutott, amikor Juharfalvi Emil orvoshoz vitte Alfrédet az ítéletidőben. Frusztráló volt, hogy másfél órával a cél előtt kénytelen volt megállni.

Remélte, hogy a lány boldog lesz, és ki fognak békülni. Hogy a barátnője romantikusnak fogja tartani a gesztust, még ha csak két éjszakára is tervezett maradni. Azt semmiképpen nem akarta megvárni, hogy a lány apja is befusson szombaton. Még így is tölthetnek két remek napot együtt. Motoros hószánnal hasíthatják a havat. Bár nem nagyon volt felkészülve téli programokra, sem lélekben, sem öltözékben. Philip vetett egy pillantást szarvasbőr cipőjére. Téli cipőnek tűnt, de kétségkívül a stockholmi télre készült, nem igazira. Philip alig tett néhány lépést a hóban, a cipő már kezdett beázni, és mire a benzinkúthoz ért, a lába olyan volt, akár a jégkocka. Annak mindenesetre örült, hogy rendes pehelykabátot vett fel.

– Hű, de zuhog odakint! – mondta nevetve az eladó, amikor Philip belépett az ajtón. A padlót olvadt hó borította, és Philip óvatosan igyekezett az egyik mocskos tócsán keresztül átkelni a kasszához.

– Nem győzik kotorni, annyi esik – mondta tovább a nő, és szorosabbra húzta a benzinkút logójával ellátott kék kardigánját.

– Lerobbant a kocsim – mondta Philip félszegen, és az út túloldalán veszteglő autóra mutatott.

A nő ránézett, várta, hogy folytassa.

– Szóval… szükségem lenne egy szerelőre. Vagy egy bérelhető autóra.

Új ügyfél lépett be, és a vízben trappolva a mosdók felé indult. Az eladó megismerte a férfit, emelte felé a kezét, az visszaintett, majd befordult a sarkon, amin túl ablaktörlők és jégkaparók lógtak.

– Ma nincs szerelő a közelben. Mikael szokott itt a szomszédos műhelyben dolgozni – bökött arrafelé a hüvelykujjával –, de most éppen havat takarít, autókölcsönző pedig nincs nálunk. A legközelebbi jó eséllyel Sundsvallban van.

Philip levette a sapkáját, és megdörzsölte nedves, hamvasszőke haját. Minden igyekezetével küzdött a pánik ellen. Olyan nagy utat tett már meg. Egy éve ilyenkor még a szülei pincéjében élt, a külvilágtól elzárva. Minden gond nélkül tudta fejleszteni és karbantartani a különböző cégek informatikai rendszereit az otthoni íróasztaláról, a biztonságos Ålstenből. Látszólag véget nem érő munka volt, mindig volt rá kereslet. E-mail és chatprogramok segítségével tartotta a kapcsolatot az ügyfeleivel. Tudta, hogy sokan különcnek tartják, de az egyszemélyes tanácsadó cége még így is sok megbízást kapott. Társaságban feszengett, ideges volt. Mintha soha senki nem értette volna meg őt, ő pedig végképp nem értette a többieket. Kiskamasz kora óta ez volt a helyzet. A szülei próbálták erőltetni, hogy merészkedjen vissza a világba, ám ezeket a kísérleteket még fokozottabb kényszereres elszigetelődés és súlyos pánikrohamok követték. De azok után, ami Fredrikkel történt előző nyáron, valami megváltozott. Philip kénytelen volt elhagyni a csigaházát. A barátjának szüksége volt rá, és ő gyorsan ráébredt, hogy képes más emberekkel találkozni, ha ő szabhatja a feltételeket. Az elmúlt hat hónapban nemcsak a házat hagyta el. Saját lakásra is szert tett, és részt vett egy intenzív tanfolyamon Dalarnában, hogy jogosítványt szerezzen. És most már barátnője is volt. Valaki, aki látta és értékelte az igazi énjét. Aki hozzá hasonlóan nehezen igazodott ki másokon, de úgy tűnt, Philipet megérti, mint senki más. Philip nagyon vágyott a találkozásra. A barátnője nagyot néz majd, hogy utána ment, és az egész veszekedés feledésbe merül. Philip eltökélte, nem fogja hagyni, hogy a malőr az autóval a szorongás vermébe szippantsa. Meg fogja oldani.

Az eladó a benzinkúton megköszörülte a torkát.

– Nincs asszisztenciabiztosítása? – kérdezte.

Philip kérdőn nézett rá. Bármennyire is próbálkozott, nem tudott rájönni, miről lehet szó.

– Tudja, Falck vagy hasonló? – tette hozzá a nő.

Philip ostobán rázta a fejét.

– Nem az én autóm – motyogta.

– Ha van asszisztenciabiztosítása, akkor intézik a vontatást és a csereautót is. Legrosszabb esetben eltaxizhat a legközelebbi autókölcsönzőhöz. Mármint ha tényleg nincs más megoldás.

Philip megköszönte a tippet, és kötelességtudóan vett egy kávét és egy doboz cigarettát, majd visszament a behavazott autóhoz.

*

Fredrik néhány centire kinyitotta a bejárati ajtót, és felnézett az égre. Hideg volt, a fák ágait vastag dér borította, de egyetlen hópehely sem volt a láthatáron. Az ég tiszta volt, és ha nincs ilyen sok utcai lámpa, talán a csillagok is látszottak volna. Hans és Inga vele maradtak az előszobában, amíg bele nem bújt a kabátjába.

– Tessék, vigyél magaddal egy pár kesztyűt! Hideg van. – Inga átnyújtott egy pár bőrkesztyűt az ajtó melletti kosárból. – Hazamész, vagy Idához?

Hans és Inga akkor sem óvhatták volna őt jobban, ha az igazi szülei lettek volna. Azóta támogatták, amióta a saját családja odaveszett a Balti-tengeren. Fredrik nagymamájával közösen nekik kellett a szülők szerepét betölteniük igazi anya és apa híján.

Inga megpróbálta visszavenni az ételhordót, amit egyszer már odaadott Fredriknek. Nejlonzacskóba volt bugyolálva, és Inga óvatosan meghúzkodta a férfi hóna alól kilógó fület.

– Várj, teszek még bele, hogy Idának is jusson.

Fredrik nem eresztette a dobozt, és megrázta a fejét.

– Nem kell. Ő sem eszik húst. – Hansra kacsintott, de a férfi mintha nem vette volna a lapot. – És túl fáradt vagyok ahhoz, hogy most elmenjek hozzá. – Vetett egy pillantást az előszobaasztalon álló régi vekkerre. Már tíz óra is elmúlt. – Innen egyenesen aludni megyek.

Inga vonakodva bólintott, és eleresztette a zacskót.

– Kocsival vagy?

– Nem, villamossal utazom. Philip kölcsönkérte az autót. Új íróasztalt készült venni.

Fredrik egymás után megölelte őket, és megígérte, hogy hamarosan megint eljön.

A villamosmegálló két sarokra volt. Fredrik letette a zacskót az ételhordóval a peronra, elővette a mobiltelefonját, és elolvasta Ida két üzenetét, amelyben a nő azt írta, hogy ma este hatkor végzett, ha esetleg lenne kedve átjönni és megnézni egy filmet vagy valamit. Az utóbbi időben egyre buzgóbban viselkedett. Fredrik mégis vonakodott rászánni magát a következő lépésre. Szeretné lezárni azt, ami Sofia és közte volt a nyáron. A szíve mélyén tudta, hogy már amúgy is vége, valami miatt mégis ódzkodott. Ida ugyanakkor napról napra egyre türelmetlenebb lett, és Fredrik tudta, hamarosan muszáj lesz döntenie.

Már éppen válaszolni készült, hogy most túl fáradt a találkozáshoz, amikor megszólalt a telefon. Philip hívta.

– Hogy sikerült? Eltapostak a babakocsis anyukák és az újdonsült gerlepárok a kanapéosztályon?

– Nem éppen – dünnyögte Philip. – Lerobbant a kocsid.

– Hogyhogy? – kérdezte Fredrik, és felvette a zacskót az ételhordóval, amikor a villamos begurult a megállóba. Felszállt, és leült egy ablak melletti helyre. – Mi ment tönkre?

– Honnan tudjam? – sziszegte Philip.

Feszült volt a hangja. Pontosan az ilyen helyzetek szokták kibillenteni őt az egyensúlyából.

A nyár végén és ősszel Philip egyre gyakrabban hagyta el a szülői házat. Még Fredriket is meglátogatta a sundsvalli kórházban, ahol az állkapcsát műtötték, pedig oda bő egy órát kellett vonatoznia. Nem sokkal karácsony előtt Hans és Inga szerzett neki egy bérelt lakást néhány háztömbnyire tőlük. Egy egyszobás lakást teakonyhával. Épp elég nagy változás volt a szülői ház pincéjéhez képest.

– Csak nyugi – mondta Fredrik. – Hagyd a kocsit a parkolóban, és menj haza taxival. Holnap odamegyek, és megnézem. Melyik IKEA-ba mentél?

Philip erőteljesen köszörülte a torkát.

– Nem megy. Nem az IKEA-ban vagyok. Még csak nem is Stockholmban.

Fredrik felnevetett.

– Hogy érted?

– Hogy a francba lehet ezt érteni? Van asszisztenciabiztosításod?

Philip egyértelműen az összeomlás határán volt. Ha most leállnak arról beszélgetni, hogy hol van, csak még jobban felidegesíti magát.

– Igen, találsz egy matricát a vezetőoldali ajtón, belül. Hívd fel őket, segíteni fognak. Philip, kezdek kicsit aggódni…

De Philip már le is tette.