Írta: Adam Makos

A mű eredeti címe: SPEARHEAD: The World War II Odyssey of an American Tank Gunner

Fordította: Tomori Gábor

Szerkesztők: Fodor Zsuzsa, Vajna Gyöngyi

Szaktanácsadó: Lele András

Nyelvi korrektor: Nagy-Tóth Eszter

Műszaki szerkesztő: Daróczi Edit

© Adam Makos

© Tomori Gábor

© Maxim Könyvkiadó Kft.

A kiadvány a Ballentine Books, a Random House imprintje engedélyével készült, mely a Penguin Random House LLC része.

Borítóterv: Botos Tamás (vintezis creative studio)

Térképek: Bryan Makos (Valor Studios, Inc.)

ISSN: 2064-2288

ISBN: 978 963 499 334 6 (epub)

ISBN: 978 963 499 136 6 (puhatáblás), kiadói kód: MX-1433

Kiadja: Maxim Könyvkiadó Kft.

Cím: 6728 Szeged, Kollégiumi út 11/H

Tel.: (62) 548-444, fax: (62) 548-443, e-mail: info@maxim.co.hu

Felelős kiadó: Puskás Norbert

Minden jog fenntartva, beleértve a sokszorosítást, a mű bővített, illetve rövidített változata kiadásának jogát is. A kiadó írásbeli engedélye nélkül sem a teljes mű, sem annak része semmilyen formában – akár elektronikusan vagy mechanikusan, beleértve a fénymásolást és bármilyen adattárolást – nem sokszorosítható.

Azoknak a bátor amerikai harckocsizóknak

– az Újvilág „erejének és hatalmának” –,

akik az Óvilág megmentésére siettek

ELŐSZÓ

Bizonyos történetek egy kocka elvetésével kezdődnek.

2012-ben, egy vasárnap délelőtt történt, hogy a pennsylvaniai Allentonban egy téglaépítésű sorház felé lépdeltem. Munkások lakta, csendes környék volt, és senki nem törődött velem.

Azért érkeztem, hogy utánajárjak egy sztorinak.

Hajdani egyetemi diáktársamtól, Pete Semanofftól kaptam fülest egy második világháborús veteránról, aki viszonylagos ismeretlenségben élt itt. Pete azt mondta, hogy ennek a veteránnak van mesélnivalója, talán egy egész könyvhöz is elegendő. Egy tank irányzója volt a háború egyik leglegendásabb harckocsipárbajában, és a hadsereg egyik operatőre mindezt lefilmezte.

De vajon van kedve megosztani a történetét? És akad-e bárki, aki szívesen olvasna egy tankokról szóló könyvet? Ez még azelőtt volt, hogy Brad Pitt felhúzta a háromcsatos bakancsát a Harag (Fury) című film forgatásához, és amikor még a World of Tanksnek nem volt népes rajongótábora.

És motozott a fejemben egy másik kérdés is. A veterán a 3. páncéloshadosztályban – a „Lándzsahegy hadosztályban” – szolgált. A történelem rajongóinak többsége hallott a Vijjogó sasokról. A Nagy vörösről. Patton Harmadik hadseregéről.

De a 3. páncéloshadosztályról?

Egyetlen emberről tudtam, aki a 3. páncéloshadosztályhoz vonult be, de ez a hidegháború idején történt. Elvisnek hívták az illetőt.

Összevetettem a házszámokat a telefonomba beírt címmel. Ezt a helyet kerestem.

Kopogtattam, és Clarence Smoyer nyitott ajtót. Nyolcvannyolc éves, meglepően magas férfi, aki egyszerű, világoskék pólót viselt, amely feszesen simult jókora hasára. Vastag szemüvege miatt a szeme aprónak látszott. Clarence nevetve beinvitált, és odahozott nekem egy széket a konyhaasztalához. Ott jutottam egy felismerésre.

Arra, hogy igaz. Az egész.

Ez a szelíd óriás el tudta mesélni nekem a II. világháború egyik utolsó elmondatlan történetét, és készen állt rá, hogy megtegye.

Mindig ellátogatok a harcterekre, mielőtt írok róluk. A Felettünk a csillagos ég kapcsán eljutottam egy poros, szicíliai repülőtérre. A végtelen ég hősei kapcsán Észak-Korea ködös hegyei közé utaztunk el a csapatommal.

Annak érdekében, hogy ebben a könyvben a lehető legmélyebben tárjuk fel a történelmi részleteket, a kutatómunka során a korábbiaknál is nagyobb erőfeszítéseket tettünk. Ezúttal bejártuk a Harmadik Birodalom harctereit – azokkal az emberekkel, akik csinálták a történelmet.

2013-ban Clarence Smoyer három másik veteránnal együtt Németországba utazott, és megengedték, hogy elkísérjük őket, és interjúkat készítsünk velük a terepen, amelyen egykor harcoltak. Rögzítettük a történeteiket. Feljegyeztük, amire emlékeztek, és amit másoktól hallottak. Aztán a beszámolóikat alapos kutatómunkával ellenőriztük.

Négy amerikai és egy angliai levéltárra támaszkodtunk. Elmentünk még a fekete-erdői német Bundesarchivumba is, hogy válaszokra leljünk. És döbbenetes dolgokra akadtunk. Eredeti parancsokra. Ritka interjúkra, melyeket haditudósítók készítettek hősökkel, miközben zajlott az ütközet. A tankparancsnokaink rádión folytatott társalgásainak átirataira, amelyek alapján percnyi pontossággal meg tudtuk határozni a cselekedeteik idejét. Konkrét napokra vonatkozó időjárás-jelentésekre. És még rengeteg egyébre.

Tessenek cihelődni.

Még néhány oldal, és az ellenséges vonalak mögött fogják találni magukat a 3. páncéloshadosztállyal, ezzel az „igásló egységgel”, a „legagresszívebb” amerikai hadosztályok egyikével, amely sokak szerint a páncéloshadviselés legjobbja volt.

Még Omar Bradley tábornok is látott valami különlegeset Clarence-ben és a bajtársaiban. Amikor arra kérték, mondjon véleményt az egységei karakteréről, azt írta, hogy Patton páncélosai az ő „szimatát” követték. Simpsonéit, a Kilencedik hadseregben a „lendületességükről” ismerték. És a 3. páncéloshadosztály? Ők „komoly és rendíthetetlen hevülettel” vezették az előretörést Európán keresztül.

Komoly. És rendíthetetlen. Ilyen útitársra számítsanak.

De ez a könyv nem gépekről szól, és nem arról, hogyan csap össze egyik tank a másikkal, hanem az emberekről.

Be fogunk szállni önökkel a tankokba Clarence-szel és a legénység többi tagjával, akik Amerika különböző részeiről érkeztek teljesen idegenként egymás számára, és végül egy családdá váltak.

Ki is fogunk szállni önökkel a tankokból, és ki leszünk téve az elemeknek meg az ellenséges tűznek, amelyekkel a páncéloshadosztály gyalogosának meg kellett küzdenie, hogy megtisztítsa az utat a harckocsik számára.

És górcső alá vesszük a másik oldalt, belehelyezkedünk egy német harckocsizó bőrébe, valamint két ifjú fräuleinéba, akik ott voltak a tűzviharban.

Végül pedig megnézzük, mi történik, amikor ezek az életek összeütköznek, de olyan erővel, hogy az utóhatásokat még fél évszázaddal később is érzékelik az életben maradottak.

Készen áll a világ egy tankokról szóló könyvre?

Egyetlen módon lehet kideríteni.

Búvónyílásfedeleket lezárni.

Állszíjakat bekapcsolni.

Ideje útra kelni.

1. FEJEZET

A SZELÍD ÓRIÁS

1944. szeptember 2.

A megszállt Belgium a II. világháború idején

Szürkület ereszkedett egy vidéki útkereszteződésre.

Az egyetlen zaj a környező kék mezőkről érkezett, a rovarok zümmögése adta, és még valami. Valami fémes. Kattogó-kopogó, a hosszú utat követően szusszanó, felforrósodott motorok zaja.

A harckocsizók néma hatékonysággal dolgoztak, hogy mielőtt teljesen besötétedne felettük az ég, újratöltsék lőszerrel és üzemanyaggal a megfáradt Sherman tankjaikat.

A sor bal szélén álló tank tornya mögött guggoló Clarence Smoyer tizedes óvatosan adogatta a 75-ös gránátokat az odabent várakozó töltő kezébe. Kényes munka volt ez – a legkisebb koccanás elárulhatta a pozíciójukat az ellenségnek.

Smoyer tizedes

Clarence huszonegy éves volt, délceg és szikár, egyenes orra felett dús, bongyorkás szőke üstök buggyant ki a kötött sapkája alól. Kék szeme szelíd, de fegyelmezett. Magassága ellenére ódzkodott a verekedéstől – soha nem vett még részt ökölharcban. Odahaza, Pennsylvaniában csak egyszer vadászott, akkor is egy nyúlra, és azt is félszívvel tette.

Három héttel korábban léptették elő irányzóvá, ami a páncéloslegénység esetében a második legmagasabb pozíció. Nem vágyott erre az előléptetésre.

A szakasz alakzatba fejlődve várakozott. Clarence-től jobbra négy másik tank állt legyezőszerű félkörívben széthúzódva, egymástól húsz-húsz lépésnyire. Északabbra, látótávolságon túl, az ipari forradalomnak köszönhetően, a gazdag várossá vált Mons terült el. A tankoktól balra, velük párhuzamosan futó földút húzódott a sötétedő mezőn át egy erdős magaslat gerincéig, ahol a nap lenyugvóban volt a fák mögött.

A németek ott lapultak, de senki nem tudta, hogy hányan vannak, és mikor érkeztek. Majdnem három hónap telt el a D-nap óta, és Clarence most a 3. páncéloshadosztálybeli társaival az ellenség vonalai mögé került.

Minden ágyú nyugatnak meredt.

A hadosztály, mely teljes feltöltöttség állapotában 390 tankkal büszkélkedett, minden bevethető páncélosát szétszórta az ellenség és Mons között, eltorlaszolva minden útkereszteződést, amit csak el tudtak érni.

Ezen az éjszakán a csapatmunkán áll vagy bukik a túlélés. Clarence-ék századparancsnoksága egyszerű, de fontos feladatot adott a második szakasznak: őrizni az utat, nem engedni át semmit.

Clarence leereszkedett a parancsnoki búvónyíláson át a torony belsejébe, ami szűk volt egy hat láb magas ember számára. Az ágyú závárzatától jobbra siklott, az irányzó helyére, és az ágyú teleszkópos irányzékához hajolt. Mivel neki nem volt saját búvónyílása, ez a 12-13 cm szélességű üvegprizma konstrukció és a bal oldalán lévő, háromszoros nagyítású teleszkópos lövegirányzék jelentette neki az ablakot a külvilágra.

A tűzkörlete adott volt.

Ezen az éjszakán nincs kimászkálás; túl kockázatos lett volna még pisilni is. Erre a célra tartogatták az üres gránáthüvelyeket.

Clarence lába alatt nyílt a páncélos törzse, a toronyéhoz hasonlatosan fehér zománcfestékkel bevont falával és a három mennyezetlámpájával. A jármű orrában a vezető és az orrgéppuskás/vezetőhelyettes hátracsúsztatták az ülésüket, hogy ott aludjanak, ahol az egész napot töltötték. Az ágyú závárzatának Clarence-szel átellenben lévő oldalán a töltő leterített egy hálózsákot a torony padlójára. A toronyban olaj-, lőpor és öltözőszag ült, ám ez ismerős, sőt megnyugtató volt számukra. Azóta, hogy három héttel a D-nap után a hadsereg két nehézpáncélos-hadosztálya egyikének, vagyis a 3. páncéloshadosztály 32. ezredének E százada kötelékében partra szálltak, ez az M4A1 Sherman szolgált számukra otthon gyanánt.

Ezen az estén gyorsan jött álom a szemükre. Az emberek kimerültek voltak. A 3. páncéloshadosztály tizennyolc napja az Első hadsereg támadó ékeként vezette az előrenyomulást Észak-Franciaországon keresztül, a nyomában két másik hadosztállyal. Párizs már felszabadult; a németek hátrálóban voltak, ugyanazon az úton, amelyen 1940-ben jöttek, és a 3. páncéloshadosztály kezdett rászolgálni a nevére: a Lándzsahegy hadosztályra.

Ekkor új parancsok érkeztek.

A fiúk felderítésnél kiszúrták, hogy a német Tizenötödik és Tizenhetedik hadsereg északnak húzódik, lóhalálában igyekezve kifelé Franciaországból Belgium felé, és a Monsnál lévő sok-sok útkereszteződésen fog áthaladni. Így hát a 3. páncéloshadosztály hajtűkanyart leírva északnak iramodott – 170 kilométert téve meg két nap alatt, és éppen időben érkezett ahhoz, hogy csapdát állítson.

A tankparancsnok besiklott a búvónyíláson, és leeresztette az osztott nyílásfedeleket, csupán egy rést hagyva szellőzőnyílás gyanánt. Lezökkent az ülésére Clarence mellé; a kisfiús arcán még mindig ott voltak a messzelátó okozta karikák. A floridai Jacksonville-ből való, szintén huszonegy éves Paul Faircloth törzsőrmester nyugodt, simulékony természetű, zömök testalkatú fiú volt, fekete üstökkel és olajbarna bőrrel. Némelyek franciának vagy olasznak vélték, de félig cherokee volt. A szakaszparancsnok helyetteseként Paul ellenőrizte a többi páncéloslegénységet, és elhelyezte őket az éjszaka leszállta előtt. Normális körülmények között ez a szakaszparancsnok feladata lett volna, de a hadnagy, akit csak nemrég helyeztek hozzájuk, még nem tanult bele mindenbe kellőképpen.

M4A1 (75 mm) Sherman

Paul Faircloth

Paul két napja talpon volt a parancsnoki pozícióban, a torony búvónyílásában állva, melynek pereme a bordáinak feszült. Onnan látta a menetoszlop mozgását, és segíteni tudta a vezetőt a fékezésben és a kormányzásban. Hirtelen megállás esetén – például amikor egy másik tank ledobta a lánctalpát, vagy beleragadt a sárba – mindig Paul ugrott ki elsőként a tankból, hogy segítsen.

– Ma éjjel őrködöm helyetted – mondta Clarence. – Dupla váltást csinálok.

Nagylelkű ajánlat volt, de Paul nem fogadta el – kijelentette, hogy megbirkózik a dologgal.

Clarence nem tágított, mígnem Paul feltartotta a kezét, és végül helyet cseréltek, hogy szundítson egy szemhunyásnyit az irányzó ülésén.

Clarence elfoglalta a parancsnoki pozíciót, egy üléssel magasabban, a toronyban. A búvónyílás fedele eléggé le volt eresztve ahhoz, hogy egy német gránát ne férjen be, de a rés volt annyira széles, hogy jó kilátást biztosítson előre és hátra. Clarence látta a szomszédos Shermant az emelkedő hold fényében. A torony zömök, buborékszerű tornya nem illett a test magas, meredek vonalaihoz, akárha innen-onnan, esetlegesen szedték volna össze az egyes részeket.

Clarence leemelt a falról egy Thompson géppisztolyt, és csőre töltötte. Az elkövetkező négy órában rá hárult az ellenséges gyalogosok távoltartása. Mindenki tudta, hogy a német harckocsizók nem szeretnek éjszaka harcolni.

Clarence őrsége még nem ért véget, amikor a sötétséget gépi morajlás tette elevenné.

A holdat eltakarták a felhők, és Clarence az orráig sem látott, de hallotta, hogy járműkonvoj mozog a magaslat fák borította gerincén túl.

Elindul és megáll. Elindul és megáll.

A toronyfalra szerelt rádió hangszórójából egyre csak statikus zümmögés hallatszott. Az égboltot semmilyen jelzőfény nem világította meg. A 3. páncéloshadosztálynál később úgy becsülték, hogy 30 000 ellenséges katona volt odaát, jobbára a német hadsereg, a Wehrmacht állományából valók, továbbá akadtak köztük a légierőből és a flottából odavezényeltek is – de nem érkezett parancs, hogy vegyék üldözőbe, vagy támadják meg őket.

Ugyanis az ellenséges haderő leharcolt maradványai értékes üzemanyagot égettek, miközben próbáltak átjutni az úttorlaszok között, a Lándzsahegy hadosztály pedig szívesen hagyta őket bolyongani. Az ellenség kétségbeesetten igyekezett eljutni a Siegfried-vonalként is ismert Westwallig, vagyis a német határ mentén húzódó, több mint 18 000 erődítmény alkotta védelmi rendszer nyújtotta biztonságba.

Ha ez a 30 000 katona ott be tudná ásni magát, eltorlaszolhatnák az utat Németország felé, és meghosszabbíthatnák a háborút. Meg kellett állítani őket itt, Monsnál, és a Lándzsahegy hadosztálynak volt erre terve – de ez várhatott pirkadatig.

Hajnali kettő tájban Clarence a tankok kerekeinek jellegzetes kattogását vette ki a távoli morajlásból.

Felismerte, honnan jönnek a hangok – járművek közeledtek az előtte húzódó úton. Tisztában volt a parancsaival – senkit nem szabad átengedni –, de kétely támadt benne. Lehetséges, hogy egy felderítő őrjárat van visszatérőben? Eltévedt valaki? Britek nem lehetnek, ebben a térségben nem. Bárkik is azok, Clarence-nek nem akaródzott baráti egységekre tüzet nyitnia.

Egymás után három tank csörömpölt el a sötétségben lapuló Shermanek mellett, és továbbhaladtak, Clarence pedig ismét lélegezni kezdett.

Aztán a tankok egyike lelassított. Fordulni kezdett, és közben nyikorgott, mintha a kerekei olajozásra szorulnának. Semmivel össze nem téveszthető zaj volt ez. Csakis teljesen fémből készült futóművek keltettek ilyen hangot, a Shermanek kerekeit pedig gumiborítás fedte.

Ezek német tankok voltak.

Clarence nem mozdult. A tank mögötte volt, aztán mellette. Lelassult, harákolt, aztán egy nyikordulással megállt a legyezőalakzatban veszteglő Shermanek között. Clarence felkészült a villanásra és a lángokra, amelyek majd elemésztik. A német tank mellette áll. Ő még az ágyú dörrenését sem fogja hallani. Egyszerűen megszűnik létezni.

Suttogó hang térítette magához Clarence-t a bénultságából. Paul volt az. Clarence szó nélkül visszasiklott az irányzó ülésére, és Paul átvette a helyét.

Clarence felcsatolta a harckocsizósisakját, ami műgyantából készült, és átmenetnek tűnt a futballsisak és a bukósisak között; az elején szemüveg volt, a bőr fülvédőibe pedig fejhallgató hangszóróit varrták. Clarence gégemikrofont csatolt a torkához, és bedugta az interkomba.[1]

A torony másik oldalán felült a töltő, és kidörzsölte az álmot a szeméből.

Clarence hangtalanul a német tank szavakat formálta a szájával. A töltő azonmód teljesen magához tért.

Paul a búvónyílásából lenyúlva megkopogtatta Clarence jobb vállát, ami azt jelentette, hogy fordítsa a tornyot jobbra.

Clarence tétovázott. A torony zajos jószág, mi van, ha a németek meghallják?

Paul ismét megkopogtatta a vállát.

Clarence engedett, elfordított egy kallantyút, a torony felvinnyogott, fogaskerekek kattogtak, és az ágyú elfordult a sötétben.

Amikor az ágyúcső oldalra meredt, Paul megállította Clarence-t, aki a periszkópjának nyomta a szemét. Koromfekete volt minden a látóhatár alatt.

Clarence közölte Paullal, hogy nem lát semmit, és felvetette, hogy vonjanak be gyalogosokat, és semmisítsék meg a tankot bazookával[2].

Paul nem akarta megkockáztatni, hogy valami ideges kezű katona esetleg nem a megfelelő tankot találja el. Megragadta a kézibeszélőjét – amely az alakja miatt a „sertéskotlett” becenevet viselte –, és hívta a szakasz hullámhosszát, figyelmeztetve a többi tank legénységét arra, amit valószínűleg úgyis tudtak már: ellenséges tank van az alakzatban. Abban az időben egy Sherman-szakaszban csak a szakaszparancsnok és a szakaszparancsnok-helyettes használhatta adásra a rádiót. Mindenki más csak fülelhetett.

– Egy pisszenést se, és senki ne gyújtson rá – mondta Paul. – Majd mi elintézzük.

Majd mi elintézzük? Clarence elborzadt. Nappal is alig használta eleddig az ágyút, és Paul most azt akarja hogy tüzeljen koromsötétben, a mire is? Egy hangra? Egy ellenségre, akit nem lát?

Azt kívánta, bárcsak visszaavanzsálhatna töltővé. Egy töltő sosem lát sokat. Sosem csinál sokat. Egy tank legénységében a töltő, jobbára egyszerűen csak úgy ott van. Ez aztán az aranyélet. Clarence, ez a szelíd óriás, egyszerűen csak szerette volna végigsunnyogni a háborút anélkül, hogy bárkit is megölne, vagy megöletné magát.

Ez most nem fog menni. A német tank legénysége alkalmasint már rájött, hogy hibáztak.

– Irányzó, kész?

Clarence pánikba esetten hátrafordult, és megrángatta Paul nadrágszárát.

Paul ingerülten ereszkedett a toronyba. Clarence elhadarta a kételyeit. Mi van, ha elvéti a célt? Mi van, ha mellélő, és a sajátjaikat találja el?

Paul hangja lecsillapította Clarence-t: – Valakinek muszáj lőnie.

A németek, mintha hallották volna, hirtelen levették a gyújtást. A forró motor felszisszent, majd elhallgatott.

Clarence érezte, hogy megkönnyebbülés árad szét benne. Ez haladék volt. Paul valószínűleg az ajkába harapott dühében, mert először nem szólt semmit. Végül közölte a legénységgel, hogy várniuk kell a tüzeléssel, amíg virradni nem kezd.

Clarence megkönnyebbülése elpárolgott. Az ő határozatlansága miatt veszítik el az előnyüket, ha van egyáltalán. Márpedig egy német tank ellen minden előnyre szükségük van, kiváltképp, ha egy Párduccal, az amerikai harckocsizók rémálmával állnak szemben. Némely katonák a „Wehrmacht büszkeségének” nevezték, és az a szóbeszéd járta, hogy egy Párduc egyetlen másodperc alatt képes keresztüllőni egy Shermant, az elülső páncéllemeze pedig gyakorlatilag átüthetetlen.

Annak az évnek a júliusában az amerikai hadsereg számos zsákmányul ejtett Párducot helyezett el egy normandiai mezőn, és ugyanolyan 75 mm-es ágyúval tüzelt rájuk, mint amilyennel Clarence-ék Shermanje volt felszerelve. Az ellenséges tankok oldalról és hátulról sebezhetőnek bizonyultak, de elölről nem. Egyetlen lövéssel sem sikerült átlyukasztani a Párduc elülső páncéllemezét, bármilyen távolságból adták is le azt.

Clarence a foszforeszkáló órájára pillantott, tudva, hogy a németek valószínűleg ugyanezt teszik. A visszaszámlálás megkezdődött. Valaki meg fog halni.

A töltő az ágyú závárzatának túloldalán elaludt.

Hajnali háromból hajnali négy lett.

Clarence és Paul egy hideg kávéval töltött kulacsot adogattak egymásnak oda-vissza. Mindig azzal viccelődtek, hogy olyanok, mint egy szardíniásdobozban összezárt család. És akárcsak a családtagok, nem mindig értettek mindenben egyet. Paultól eltérően, aki mindig el-elszaladt, hogy segítsen valakinek a tankon kívül, Clarence csakis a belül lévő családtagokkal törődött – önmagával és a legénységgel.

Ő ilyen volt gyerekkora óta.

Egy pennsylvaniai iparvárosban, Lehightonban nőtt fel, egy folyóparti sorházban, ahol a falak olyan vékonyak voltak, hogy a szomszédok hallották egymást. A szülei általában odavoltak dolgozni, hogy ne csapjanak össze a család fölött a hullámok. Az apja kétkezi munkás volt a polgári területgazdálkodásnál, az anyja pedig házvezetőnősködött.

Mivel a család megélhetése forgott kockán, Clarence eltökélte, hogy részt vállal a terhekből. Míg a többi gyerek sportolt, játszott vagy leckét írt, Clarence tizenkét évesen édességekkel pakolt meg egy olyan ládát, amiből baseballmeccseken szokás árulni, és felcsapott házalónak Lehightonban. Még csak gyerek volt, de megfogadta: Gondoskodom a családomról, mert senki nem fog gondoskodni rólunk.

Belenézett a periszkópba. Keleten halovány bíborszínű derengés jelent meg a látóhatáron.

Addig szorította az üveghez a szemét, mígnem nagyjából ötvenlépésnyi távolságra kirajzolódtak előtte egy zömök tömb körvonalai.

– Látom – suttogta.

Paul felhúzódzkodott a búvónyílásához, és ő is meglátta. Olyannak tűnt, mint egy sziklatömb, amely a közepénél a legmagasabb. Clarence kézikerekeket forgatott, hogy finomítson az irányzékon.

Paul ösztökélte, hogy igyekezzen. Ha ők látják az ellenséget, az ellenség is láthatja őket.

Clarence középre, a „sziklatömbre” igazította a szálkeresztet, ahogy a lövegirányzék optikai alkatrészét nevezték, és jelentette, hogy készen áll. A bakancsát a ravasz fölött tartotta, ami egy nyomógomb volt a lábtartón.

– Tűz! – mondta Paul.

Clarence a nyomógombra taposott.

Odakint hatalmas lángnyaláb csapott ki a Sherman ágyúcsövéből, megvilágítva egy pillanatra a tankokat – egy olajzöld amerikait és egy homoksárga németet –, amelyek egyaránt ugyanabba az irányba fordulva álltak.

Szikrák spricceltek a sötétségben, és olyan hang hasított a tájba, mintha kalapáccsal sóztak volna üllőre. A tornyon belül, mivel a ventilátor nem működött, sűrű füst ülte meg a levegőt. Clarence-nek csengett a füle, és égett a szeme, de az utóbbit továbbra is a lövegirányzékra tapasztotta.

A töltő behelyezett egy újabb gránátot. Clarence ismét az elsütőpedál fölé emelte a lábát.

Semmi mozgás – szólt le Paul odafentről. Oldallövés ilyen távolságból? Kétségkívül halálos találat volt.

Életre kelt az interkom, megkönnyebbült hangok hallatszottak, Clarence pedig elvette a lábát az elsütőpedáltól.

Paul rádión tájékoztatta a szakaszt: feladat végrehajtva.

Clarence a periszkópján keresztül nézte ahogy az ég melegszik a sötét felhők alatt, láthatóvá téve egy Panzer IV harckocsi dobozszerű páncélzatát és a 3 méter 55 cm hosszúságú ágyúját.

Az amerikaiak körében Mark IV-esként ismert tank régi tervezésű, 1938 óta szolgálatban álló harcjármű volt, egyszersmind az ellenség leggyakoribb tankja a folyó év augusztusáig, amikor a Párduc kezdte átvenni a helyét. Ámde, noha már nem neki jutott a főszerep, a Mark IV-es továbbra is halálos fegyver volt. A 75 mm-es ágyú átütőereje 25 százalékkal meghaladta a Clarence-ékét.

Ahogy még jobban kivilágosodott, látható lett a tank sötét zöldesbarnán örvénylő álcafestése és az oldalán a német kereszt. Clarence lövése majdnem teljesen telibe találta.

– Szerintetek odabent vannak? – tette fel a kérdést a legénység egyik tagja, látva, hogy a Mark IV-es búvónyílásának fedelét nem mozdították.

Clarence elképzelte, hogy a tank tele van jajgató, vérző emberekkel, és reménykedett, hogy a legénysége az éjszaka elszelelt. Korántsem szerette a németeket, de iszonyodott a gondolattól, hogy bármiféle emberi lényt megöljön. Nem szándékozott belenézni az első, általa kilőtt tank belsejébe. Egy gránát szuperszonikus festéklövedék módjára pattoghat szanaszét a szűkös térben, és ő látott már olyat, hogy a karbantartó srácok bemásztak takarítani, és aztán sírva jöttek ki, miután felfedezték a mennyezeten szétkenődött agyvelődarabokat.

– Majd én odamegyek – Paul kihúzta a sisakja csatlakozóját az interkomból.

Panzer IV

Clarence megpróbálta lebeszélni. Nincs értelme belenézni, és szétlövetni a fejét egy némettel.

Paul elhessegette Clarence aggályait, és rádión kiadta a szakasznak az utasítást, hogy ne lőjenek.

Clarence a periszkópján keresztül nézte, ahogy Paul felmászik a Mark IV-esre, és a készenlétben tartott Thompsonjával a toronyhoz kapaszkodik. Az egyik kezével a fegyverét tartva, Paul felnyitotta a parancsnoki búvónyílás fedelét, és befelé irányította a Thompsont.

Semmi nem történt.

Paul előrehajolt, hosszasan szemlélődött, aztán a fegyverét a vállára vette.

Visszacsukta a búvónyílás fedelét.

2. FEJEZET

KERESZTSÉG

Ugyanaznap reggel, 1944. szeptember 3.

Mons, Belgium

Az előző, feszült vesztegléssel töltött éjszaka után a tankok útra keltek.

Szólóban vagy párban haladva, a nappal a hátuk mögött sok-sok, Shermanek alkotta század árasztotta el Mons környékét, kiterjesztendő az elfoglalt területet, egyszersmind egy folyamatosan szűkülő sávba szorítva az ellenséget.

Minden dűlőt, minden tanyasi bekötőutat el kellett torlaszolni, ami azt jelentette, hogy ezen a napon az E század is részekre szakadva tevékenykedik, és az egyes tankok legénysége magában végzi a feladatát.

Paul a védőszemüvegét leeresztve nekitámasztotta a fejét és a vállát odafent a felnyitott búvónyílásfedélnek, miközben a zubbonyába bele-belekapott a szél. Egy harminchárom tonnás tank dübörgött alatta, óránként harminc kilométeres sebességgel, ködös mezők között haladva az emelkedőn vezető úton.

A masina akárha életre kelt volna. Minden vibrált: a toronyban felfüggesztett sisakok és kenyérzsákok, egy .30-as kaliberű géppuska egy állványon, tartalék lánctalpak és kerekek, amelyeket oda rögzítettek, ahol éppen elfértek. A tank minden egyes sebességváltásnál megköszörülte a torkát. A szívét, amely hajtóműként szolgált, egy kilenchengeres csillagmotort, kézikurblival kellett beindítani, miután éjszakára leállították.

Ez a Sherman, mivel 75 mm-es ágyúval szerelték fel, egy „75-ös” volt, de Clarence-ék maguk között Eagle-nek, vagyis Sasnak nevezték, és valaki egy-egy sasfejet festett a törzs mindkét oldalára. A felismerhetőség kedvéért az E század valamennyi tankjának a neve E-vel kezdődött.

Paul a szeméhez emelte a messzelátóját, és tanulmányozni kezdte az előttük elterülő terepet. A tank a magaslat fák borította gerince felé tartott, ahonnan az éjszakai mozgolódás hangjai hallatszottak.

A szomszédos Shermanek eltűntek szem elől, egyik a másik után. Erdős terepszakaszokon vágtak át, vagy szántók között lavíroztak, az ellenség irányába szegezve az ágyúikat.

Miközben Clarence és a többiek odabent azt hitték, hogy továbbra is nagy erejű kötelékben haladnak, Paul látta, hogy a tankja magára maradt. Immár minden hajladozó fáról, minden tovasikló árnyékról feltételezhető volt az ellenséges szándék.

Paul tartotta a menetirányt. A parancsa úgy szólt, hogy torlaszolja el a gerinc tetejét, ahonnan az előző éjjel a német tankok érkeztek.

Rajtuk kívül másoknak is akadt dolguk németekkel azon az éjszakán. Egy amerikai kézen lévő pozíciónál egy kimerült katonai rendész az útról egy Shermaneknek szánt pihenőhelyre irányított egy Párducot. A német legénység tagjai rájöttek a tévedésre, és feltartott kézzel másztak elő a harckocsiból.

Miközben a tank tovább nyomult a gerinc felé, Clarence az interkomon nyaggatta Pault.

– Biztos vagy benne? – kérdezte ismét az irányzóülésen gubbasztva.

Paul nem hagyta magát eltántorítani attól, amit előzőleg mondott. – Ne aggódj, mind kijutottak.

Biztosította Clarence-t arról, hogy a németek elillantak a Mark IV-ből, és élnek, Clarence azonban gyanakodott, hogy a barátja, csak őt igyekszik oltalmazni. Paul csinált már ilyet korábban.

Az utolsó eltávozásukat követően történt, mielőtt 1943 szeptemberében az óceán innenső oldalára dobták át az alakulatot. Clarence a pennsylvaniai Reading egyik parkjában randevúzott, és olyannyira élvezte az ifjú hölgy társaságát, hogy lekéste a buszt, amivel vissza akart utazni a támaszpontra. Mire stoppal visszajutott, engedély nélkül távolmaradónak minősítették.

Amikor az E század megérkezett az angliai Codford faluba, Clarence-re kiszabták a büntetését. Parancsot kapott, hogy minden nap, az esti étkezés után nyírja a füvet a század három Quonset barakkja körül, és ehhez kizárólag a kincstári evőeszközkészlete vajvágó kését használja. Clarence fogott egy maréknyi füvet, elnyiszálta, aztán jött a következő fűcsomó, minden este nagyjából héttől tizenegyig.

Paul nem tartozott azok közé, akik a helyi kocsmát látogatták, vagy Londonba jártak dorbézolni, így hát a hátát az egyik barakk falának vetve üldögélt, hogy Clarence ne legyen egyedül. Beszélgettek, három hónapon keresztül. Clarence megtudta, hogy Paul apja a Southern Georgia Railroad mérnöke volt, az anyja pedig tisztavérű cherokee, aki felnőttként vette fel a kereszténység wesleyánus változatát.

Paul hatodikos volt, amikor az apja meghalt, így hát otthagyta az iskolát, és eladó lett egy vegyesboltban, hogy segítsen az anyjának eltartani őt és a húgait. A bolt tulajdonosa meglepetten látta, milyen jól bánik Paul a számokkal, és hamarosan megtette őt könyvelőnek.

A harckocsizó század némelyik katonája mulatságosnak találta Clarence büntetését, és rákaptak, hogy a barakk mögötti fűre vizeljenek, amelyet Clarence-nek le kellett nyírnia. Paul összehívta őket. – A latrina különböztet meg bennünket az állatoktól – mondta.

Ez véget vetett a dolognak.

A gerinc tetején Clarence periszkópja megtelt az éggel, amikor a hatalmas tank orra felemelkedett a földről.

Clarence semmit nem látott abból, ami a túloldalon volt.

Ahogy a tank előrebillent, az ágyú csöve szikrákat vetve megreccsent. Clarence hátratántorodott a periszkóptól. Eltaláltak bennünket! Gongszerű hang rezgette meg az acélfalakat.

Paul azonmód behúzódott a toronyba, és a vezetőre ordított, hogy kapcsoljon hátramenetbe. Fogaskerekek kattogtak, a tank pedig megdőlve elkezdett vissza, a domboldalon lefelé farolni. A domb aljánál Paul visszanavigálta a vezetőt egy lapályon húzódó, fák szegélyezte útra, mígnem olyan helyre értek, ahol csak a tank teteje volt látható.

Paul és Clarence kimásztak, hogy szemrevételezzék a kárt. A torony tetején megdermedtek, amikor mennydörgés harsant a tökéletesen kék égbolton.

A közeli dombokon túl ütközet zajlott. Füst gomolygott az ég felé, P–47-es vadászbombázók húztak el felettük, egy távoli közlekedési csomópont irányába, ahol állítólag német járművek torlódtak össze egy „finom kis forgalmi dugóban”.

Clarence nyugtalanul vizsgálta az ágyúcsövet. Gránát találta el az oldalát, és üreget vájt a fémbe, mielőtt irányt változtatva átrepült a torony felett. Ha a becsapódás néhány ujjnyival jobbra történik, a gránát egyenesen a lövegirányzékot találja el, és azonnal megöli Clarence-t. Valószínűleg egy tankelhárító ágyú legénysége vette észre őket – egy ellenséges tank minden bizonnyal manőverezésbe kezdett volna, hogy újabb lövést adhasson le.

Clarence közölte Paullal a rossz hírt. Valószínű, hogy az ágyúcső belül megrepedt, és ha lőnek vele, megtörténhet, hogy a gránát beszorul, belerobban a toronyba, és végez a legénységgel.

Ez ellen nem volt apelláta. Egyszerűen túl kockázatos volt lőni az ágyúval.

Miután ismét a torony nyújtotta biztonságban voltak, Paul rádión hívta az E század parancsnokságát, és engedélyt kért a visszavonulásra. A vonal túlsó végén egy reszkető hang közölte, hogy a németek széles frontszakaszon támadásban vannak, valószínűleg réseket keresnek az amerikaiak arcvonalán. A helyzet olyan súlyossá vált, hogy a harcban bevetik az utánpótlást szállító vonatot kísérő írnokokat és katonákat is.

A parancs, amelyet Paulék kaptak, határozottan szólt: „Tartsák a pozíciójukat.” Paul erősítést kért, bárkit, aki nélkülözhető.

A rádión folytatott kommunikáció mindig kihangosítva szólt a tankban, hogy a legénység minden tagja hallja, így hát valamennyiük számára világos volt, hogy kétségbeejtő helyzetben vannak. Clarence megkérte a töltőt, hogy másszon le, és hozzon még lőszert a koaxiálishoz – a .30-as géppuskához, amelynek csöve a töltő oldalán, az ágyú pajzsa mellett nyúlt ki a harckocsiból, hogy mindig abba az irányba tüzeljen, amerre az ágyú mered. A koaxiális elsütőszerkezete szintén Clarence lábtámaszán volt, az ágyú elsütőpedáljától balra.

Paul ismertette a szereposztást. Ő és Clarence figyelnek majd a gerincre, míg az orrgéppuskás az előttük lévő területet őrzi a .30-as kaliberű géppuskával, melynek csöve a tank elülső páncéllemezéből nyúlik ki. A vezető feladata, hogy járassa a motort.

Paul felhúzódzkodott a búvónyílásából, és irányba forgatta a tetőre szerelt géppuskát.

Forgott körülötte minden, ahogy a torony jobbra perdült, majd megállt, közel merőlegesen a tank törzsére. Az ágyú és a koaxiális a gerinc irányába emelkedtek.

Paul a búvónyílása részben nyitott fedelei közül célra irányította a fegyverét.

Hozzávetőleg kétszáz lépésnyire, a gerinc tetején emberi alakok körvonalai jelentek meg.

Tucatnyi katona lépdelt óvatosan lefelé az enyhén lejtős terepen, és mögöttük további katonák jelentek meg. Széthúzódtak, és botladozó csoportokban ereszkedtek le a mezőre. Nagyjából százan voltak, a német hadsereg szürke egyenruhájában, egyik-másik zöld zubbonyt viselt. Napfényben fürdött az arcuk.

A torony mozgott Paul alatt; Clarence is nyomon követte a németeket.

Az ellenség elég közel ért.

Paul meghúzta a ravaszt, és tűz csapott ki a csőtorkolatból. Ide-oda mozgatta a fegyvert, a zárszerkezet pedig csak úgy köpködte magából az üres hüvelyeket. Clarence koaxiálisa fokozta a fülsiketítő zajt; a füstje Paul előtt gomolygott felfelé.

A németek garmadával rogytak a földre – sokuk meghalt, vagy súlyosan megsebesült. Mások sekély vízmosásokban kerestek fedezéket. Néhányan visszalőttek; a golyók Paul körül hasították a levegőt.

A tank belsejében Clarence a lövegirányzék háromszoros nagyítású teleszkópjához tartotta a szemét. Ölnek, vagy őket ölik meg – vagy a németek, vagy az ő családja. Clarence lenyomta a lábát, a koaxiális kattogni kezdett, aztán elfordított egy fogantyút, egy villanymotor felvinnyogott, és a torony mozgásával a szálkereszt a következő célpont felé fordult.

Egy németre, aki egy puska závárzatát rángatta. Egy tisztre, aki egy rádióba ordított. Egy megfutamodó katonára. Clarence ismét lenyomta a lábát. Az akció nagyon gyorsan zajlott, nem volt helye mérlegelésnek.

Majdnem ugyanolyan gyorsan, mint ahogy megjelentek, az ellenség megtorpant, és többen nem jöttek a domb túloldaláról.

– Tüzet szüntess! – kiáltotta Paul.

Clarence felemelte a lábát, és próbálta visszanyerni a lélegzetét. Fölötte, a toronyban Paul a mészárszékre meredt. Tucatnyinál több német holtteste pettyezte a lejtőt, az életben maradottak botladozva, a sebesülteket vonszolva igyekeztek elvánszorogni. Az ellenséges támadás koordinálatlannak, kétségbeesettnek és elhibázottnak tűnt. De vége volt. Vagy legalábbis Clarence ezt remélte.

Harminc perc sem telt el, és motordübörgés hallatszott a Sherman mögül.

Egy amerikai M3-as félhernyó páncélozott csapatszállító állt meg mögöttük, nyomában egy M8-as Greyhounddal, egy 37 mm-es ágyúval felszerelt felderítő-terepjáróval. Gyalogosok ugráltak le a csapatszállítóról, és tüzelőállást foglaltak. A harckocsizók által az első világháborús „doughboyok” tiszteletére „doughs” névvel illetett katonák a hadosztály gyalogságát alkották, és gyakorta tankokon vagy félhernyókon vonultak harcba. Megérkezett a Paul által kért erősítés.

A Greyhound nyitott tornyában egy őrmester állt a kezében géppisztollyal.

Paul éppen tájékoztatni készült az erősítésképpen érkezetteket a történtekről, amikor pukkanásszerű hangok hallatszottak a gerinc felől, mintha a németek pezsgőspalackokat bontottak volna.

„Aknavetők” – visszhangzott a kiáltás a lapályon húzódó út felett. A gyalogosok fedezékbe iramodtak. Paul lerántotta a búvónyílás fedelét, hogy védje a tornyot. Clarence az ülésén hallotta, hogy gránátok közelednek süvítve. Robbanások következtek, és repeszek kopogtak a tank acélbőrén. Mivel a Sherman elzárta az útjukat hazafelé, ez volt a németek válasza.

A zárótűz káosza közepette velőtrázó sikolyok hallatszottak. A rémisztő hangok beszűrődtek a réseken át a toronyba. Clarence hátraperdült az ülésén, legszívesebben befogta volna a fülét, és földbe dugta volna a fejét. Valami rettenetes történt odakint. Folytatódtak a gránátrobbanások, és a sikolyok helyébe embertelen jajgatás lépett.

Egy kéz rázta meg Clarence vállát. – Clarence, vedd át a parancsnokságot!

Clarence megfordult, és azt látta, hogy Paul a harckocsizó fejfedőjét acélsisakra cseréli. Ki akart menni.

Paul megragadta a Thompsonját, és felnyitotta a búvónyílás fedelét. Az ütközet kakofóniája beáradt a tankba.

Clarence felpattant a helyéről, megragadta Paul lábát, és kétségbeesetten próbálta visszahúzni, hogy megakadályozzon valami meggondolatlanságot. Egyetlen idegen élete sem ér annyit, hogy eldobják érte a sajátjukat.

– Muszáj segítenünk ezeknek a srácoknak – kiáltotta Paul, és egy rúgással kiszabadította a lábát.

Clarence felhúzódzkodva kinézett a toronyból, és látta, hogy Paul a hangok forrása felé rohan a sötét füstön át.

A Greyhound tornya telitalálatot kapott, és az odabent lévők szenvedtek.

Fütyülő hang hallatszott az égből, ahogy a mozsarakból újabb gránátok hullottak alá.

Clarence felüvöltött. – Gyere vissza, Paul! – De Paul nem nézett hátra, miközben a tintaszerű ködben rohant, eltökélve, hogy megmenti, akit meg lehet menteni.

Egy sötét csík csapódott az útba, azonmód narancssárga tűzgolyóvá és sűrűn áradó füstté válva. Újabb narancssárga robbanás, aztán még egy. Clarence lebukott a tank belsejébe a robbanások elől, amelyek olyan erősek voltak, hogy letépték a környező fák leveleit. Ismét felhúzódzkodott annyira, hogy kilásson. Paul már majdnem a Greyhoundhoz ért, amikor egy gránát a jobb oldalán landolt. A robbanás a levegőbe emelte, és rézsút repítette a füstön keresztül. Clarence érezte, hogy a lába felmondja a szolgálatot a látványtól, és összeroskadt a toronyban.

A zárótűz rövidesen véget ért. Clarence felállt, és kétségbeesetten kereste a barátját.

Paul majdnem fejjel lefelé esett egy földpadra. A robbanás szétzúzta a karját, és a jobb lába térd alatt teljesen leszakadt.

Clarence elborzadva bámulta.

Ez nem lehet igaz.

A kézibeszélő után kotorászott, hívta a századparancsnokságot, és dadogva könyörgött, hogy küldjenek szanitéceket, bárkit, akit nélkülözni tudnak.

Mielőtt mozdulhatott volna, hogy Paul segítségére siessen, puska dörrent. Aztán további puskák dördültek el, úgy ropogva, akár egy sor rakétacukorka. Az amerikai gyalogosok dühödten tüzeltek a gerincen felbukkanó új körvonalakra. Az időzítés nem is lehetett volna rosszabb. A németek nagy erővel tértek vissza.

Clarence hallotta az interkomban, hogy a legénysége pánikba esik; azt kiáltozták, hogy hajtsanak el. Ő volt a rangidős, az emberei tudni akarták, mit tegyenek.

Érezte, hogy felhorgad benne egy érzés, ami alig volt ismerős számára. Paulra pillantott. A barátja továbbra sem mozdult.

Clarence visszazökkent az irányzó ülésére, és közölte a legénységgel: – Nem megyünk sehová.

Mozgásba hozta a tornyot.

A németek taktikusan közeledtek, néhány lépésenként hasra vetették magukat, aztán előrenyomultak valamennyit, majd ismét lehasaltak. Clarence az elsütőpedálra taposott a lábával. A koaxiális felugatott, minden negyedik lőszerrel nyomjelzőket köpve magából, szabad folyást engedve Clarence haragjának.

A használati utasítás szerint a géppuskásoknak szakaszosan kellett tüzelniük, de Clarence még mindig egy töltő ösztöneivel gondolkozott. Megszakítás nélkül tűz alatt tartotta az ellenséget. Olyan sok alakot látott, hogy jószerével ráállt a géppuska elsütőpedáljára.

A fegyver egyik hevedernyi lőszert a másik után fogyasztotta, miközben a töltő egyre csak adagolta a muníciót. Amikor Clarence végül felemelte a lábát, a fegyver nem hallgatott el, néhány másodpercenként továbbra is leadott egy sorozatot. Túlforrósodott, és most a tüzessé vált csőből visszaáramló meleg „elfőzte” a lőszereket.

– Fordítsd el a hevedert! – kiáltott Clarence a töltőre. Az csavart egyet a lőszereken, és kézzel állította le a fegyvert.

Clarence ordítva csőcserét kért. A töltő azbesztkesztyűt használva lecsavarozhatta a csövet – de ez időbe telt. Időt pedig az előrenyomuló ellenség nem hagyott.

Clarence felhúzódzkodott a parancsnoki búvónyíláson, és célra fordította a tetőre szerelt géppuskát.

Immár kezdtek jól láthatóvá válni a németek, akik a mező közepén jártak. Clarence látta a terepszínű zubbonyaikat, a hálós sisakjukat és a félelemtől eltorzult arcukat, miközben némelyikük parancsokat kiabált.

Clarence két kézzel ragadta meg a géppuskát, és folytatta a tüzelést, immár szakaszosan.

Németek estek el. Clarence golyói a talajon gellert kapva csapódtak közéjük. Lehetetlen volt megmondani, kit talált el, és ki bújt fedezékbe.

A géppuska ritmikusan rázkódott az állványán. A heveder egyre mélyebbre süllyedt, mígnem a doboz kiürült, és a fegyver füstölve elnémult. Clarence megragadta a kézibeszélőt. A koaxiális kellett neki, de a töltő azt mondta, időre van még szüksége.

A németek megragadták az alkalmat az ellencsapásra. Golyók kezdtek kopogni a tankon, sivítva pattanva le a toronyról, arra kényszerítve Clarence-t, hogy húzza le a búvónyílás fedelét.

Kétségbeesett hangok vonták magukra Clarence figyelmét. Két fiatal gyalogos hasalt a tank mögött, miközben golyók hasították a levegőt a lapályon húzódó út felett. Engedélyt kértek, hogy bebújjanak a tank alá.

– Rendben – mondta Clarence, hozzátéve: – Ha halljátok, hogy felpörög a motor, azonnal sipirc!

A katonák eltűntek a tank alatt.

A németek megint talpon voltak, és előrenyomultak. Miközben a tank felé rohantak, megszólalt a töltő hangja az interkomban. A koaxiális elkészült. Clarence visszatért az irányzó ülésére, és a periszkóphoz nyomta a szemét. Az ellenség egyre közelebb ért, hetvenöt lépésre, aztán hatvanra, ötvenre…

Clarence hangokra lett figyelmes maga alatt. Az üresben járó motor és a fegyverropogás zaján túl valahogy behallatszottak a hangok a tank belsejébe. A fiatal katonák a páncélos teste alatt fogadalmakat tettek Istennek, ha most megmenti őket.

Clarence indulatosan rátaposott az elsütőpedálra, és géppuskadörgéssel fojtotta el az imáikat.

A tank előtt elterülő mező egy temető volt.

A délelőtt helyébe délután lépett, és az ütközet kakofóniája elcsendesedett.

Német katonaholttestek hevertek szanaszét a gerincig vezető lejtőn. A mozdulatlan, szürke és zöld halmok között az életben maradottak botladozva igyekeztek átlépni az elesett bajtársaikon, hogy lejöjjenek, és megadják magukat.

– Ti, amerikaiak nem akartok harcolni – mondta az egyik hadifogoly. – Ti csak lemészárolni akartok bennünket.

Mons környékén számtalan hasonló jelenet játszódott le.

„Mintha valami végzetes bűvölet vonzaná őket a városhoz, a német csapatok egyre csak ömlöttek a 3. páncéloshadosztály úttorlaszaira – jegyezte fel az alakulat. – A tankoknak és tankelhárítóknak remek napjuk volt, a legénységek tüzeltek a nagy ágyúikkal, ahogy a csövön kifért.”

Az amerikaiak hatalmas győzelmet arattak.

A térségbe vezényelték az 1. gyalogoshadosztályt, a „Nagy Vörös”-t, hogy befejezze, amit a 3. páncéloshadosztály elkezdett, és a Monshoz érkezett 30 000 németből 27 000 hadifogolyként távozott, köztük három tábornok és egy egyszerű matróz, aki autókra felkéredzkedve került ide a nyugat-franciaországi kikötőjéből.

„Valószínűleg soha a történelemben nem semmisült meg ilyen gyorsan ilyen nagy haderő” – állapította meg a 3. páncéloshadosztály naplója.

A torony padlója csúszott a töltényhüvelyektől, amikor Clarence felhúzódzkodott a búvónyíláson, és félig kiemelkedve szemügyre vette a domb lábánál húzódó utat.

További gyalogosok érkeztek erősítésképpen, de későn. Paul élettelen teste a szanitécek lába előtt hevert. Clarence hangtalanul esedezett, hogy a barátja köhögjön, rezdüljön, adjon valami életjelet.

Az az idő már elmúlt.

A szanitécek összepakoltak, hogy továbbálljanak. – Visszavihetjük magunkkal? – kérdezte Clarence remegő hangon a toronyból.

A szanitécek együtt érzők voltak.

– Hamarosan bekerül a halottnyilvántartásba.

Ezt hallva Clarence a karjára hajtotta a fejét. Paul holtteste. A halott németekkel teli mező. Leereszkedett a toronyba, és lezárta a búvónyílás fedelét.

A Sherman egy mordulással füstöt böfögött, majd elindult a lapályon húzódó úton a táborhely felé.

Odabent Clarence kétrét görnyedve zokogott a parancsnoki ülésen. Az előző éjszakán hideg kávét adogattak egymásnak Paullal egy termoszban. És Paul most halott. Huszonnégy óra sem telt el. Azonban egy olyan harckocsizónak, aki a Lándzsahegy hadosztály kötelékében szolgált, ez csak egy szokásos nap volt a keményen küzdő egységében, amely több embert veszített el harc közben, mint a 82. vagy a 101. ejtőernyős-hadosztály, és a legtöbb amerikai tankot veszítette a második világháború során.

És Németország még csak ezután következett.

3. FEJEZET

„BUBI”

Öt nappal később, 1944. szeptember 8.

Száznegyven kilométerrel délkeletre – Luxemburgban

A Luxemburg város nyugati peremén fekvő Merl falu levegőjét nehézágyúk morajlása ülte meg.

A lombos fák alatt egy dűlőúton egy fiatal német harckocsizó cipelt egyensúlyozva öt, étellel csordultig teli csajkát.

Gránátok robbantak a mezőn tőle balra, hamut és gőzölgő sarat spriccelve a délelőtti nap felé.

Gustav Schaefer közlegény rettegve figyelte a detonációkat. A messziségből, a mezőket szegélyező erdőn túlról vaktában lőttek az amerikaiak, nem találva el semmit, akárha csakis Schaefer kedvéért rendeznének tűzijátékot.

Gustav Schaefer

Az alig 155 cm magasságú Gustav gyermek benyomását keltette az álcaszínű harckocsizó kezeslábasában. A tizenhét éves, szőke, szögletes állú és csendes természetű fiú alig nyitotta szóra a száját. A szeme beszélt helyette – nem akadt semmi, amit ne tudott volna kifejezni egy pillantással. Most, az első napján, amit a harctéren töltött, nagyon beszédes volt a tekintete. Dacára a közelből hallatszó robbanásoknak, Gustav jól érezte magát.

A dörrenések egyre hangosabbak lettek, a gránátok egyre közelebb csapódtak be.

Gustav megszaporázta a lépteit, de ódzkodott attól, hogy futásnak eredjen. A legénység rádiósaként, aki egyszersmind az orrgéppuskás feladatát is ellátta, „mindeneslányként” emlegették, mivel az élelem elhozása és a tank üzemanyaggal való feltöltése szintén az ő dolga volt. Gustav zokszó nélkül elfogadta ezeket a tennivalókat – és a minősítést is. Forró ragu lötyögött a csajkákban, a legénység aznapi, sovány fejadagjai. Gustav nem engedhette meg magának, hogy akár csak egy cseppet is kilöttyintsen.

Nagyjából százlépésnyivel odébb visszafelé rohantak a bajtársai a tankjukhoz, amely egy sövény mellett vesztegelt. Kézzel nyesett gallyak szolgáltak felette álcázásként, elfedve egy Párduc körvonalait. A harckocsizók, mielőtt eltűntek volna a tank belsejében, odakiáltottak Gustavnak, hogy igyekezzen.

Újabb mennykőcsapás az út mellett. Ez annyira közel volt, hogy a légnyomás meglegyintette Gustav arcát. A gőzölgő, barna sárfelhők közelebb lebegtek, mint előzőleg. Gustav ügetni kezdett, magasra tartva a csajkákat, miközben lötyögött bennük a ragu. Újabb gránátrobbanás taszított rajta egyet, aminek érezte a forróságát, és égett por szaga csapta meg az orrát.

Ide-oda mozgott a látómezejében a tank, már majdnem ott volt. De még mielőtt odaért volna, a balján felrobbant a rét.

Vakító villanás. Fülsiketítő dörrenés. Mintha felemelte volna egy láthatatlan kéz, és áthajította volna az út túloldalára, egy árokba.

Amikor Gustav kinyitotta a szemét, sáresőt látott. A dobhártyája lüktetett a fájdalomtól, és perzselő fájdalmat érzett a mellkasában.

Eltaláltak!

Gustav megtapogatta a kezeslábasát, és nedves volt a keze, amikor elvette, amitől még jobban pánikba esett. Aztán észrevette a csajkákat, amelyekből kiömlött a ragu, és rájött, mit érez. Újabb dörrenés hallatszott a feje fölül. Muszáj volt mozdulnia, hogy ne kerüljön veszteséglistára a fejadagokkal együtt.

Felkapta a fekete tábori sapkáját, és a tank felé iramodott. Harminc lépés, húsz, tíz…

Atlétához illő ugrással elkapta az ágyúcsövet, és fellendítette magát az elülső páncéllemezre. Feljebb szökkent, szétválasztotta az álcázásul szolgáló gallyakat, és beugrott a búvónyílásán.

Párduc G

A harckocsi belsejének szűk, olajszagú biztonságában Gustav nekiroskadt a géppuskájának. A többiek nem látták. Függőlegesen feltornyozott tartalékgránátok fala választotta el a balján ülő vezetőtől, további gránátok pedig a mögötte lévő, toronykosárban helyet foglaló három embertől. Túl korán volt még ahhoz, hogy kimutassa előttük a félelmét.

Mind veteránok voltak, akik Bubinak, vagy kisfiúnak nevezték. Miután az alakulatuk a keleti fronton megsemmisült, olyan újoncokkal együtt, mint ő, Gustavot is az újonnan létrehozott 106. páncélosdandár 2. századába tették, és Luxemburgba küldték, mindössze húsz kilométerrel a német határtól nyugatra.

A negyvenhét jármű – harminchat Párduc és tizenegy, ágyúval felszerelt Jagdpanzer IV-es – alkotta dandár parancsa reménytelenül nagyratörő volt: késleltetni az amerikaiak előrenyomulását bármi áron.

Úgy füleltek a kinti robbanásokra, akár egy tengeralattjáró legénysége az óceán mélyén. Gustav a harckocsi mennyezetét figyelte, arra számítva, hogy bármelyik pillanatban beszakadhat. Bármit megadott volna azért, hogy ismét az arrenkampi tanyájukon lehessen, a távoli Észak-Németország szélfútta mezőin.

Egy szerény épület volt a házuk, amelyben gyertyákkal világítottak; a bejárat tőszomszédságában istálló magasodott, amelynek belsejében fecskék repkedtek. Tartva a népi hagyományt, az apja mindig lyukat vágott a tetőbe, hogy a madarak a falak között építhessenek fészket, és szerencsét hozzanak a családnak.

Gustav szüleié volt az egyik hálószoba, míg Gustav és az öccse a nagyszüleikkel osztoztak a másikon. Gustav legjobb barátja a nagyanyja, Louise volt. Alacsony, zömök asszony; szőke haját kontyban viselte, és meséket olvasott a fiúknak, köztük Gustav kedvencét, a Hófehérke és Rózsapiroskát. Egyszerű élet volt, de sokkal jobb, mint bármilyen tankban.

Senki nem szólalt meg, miután a gránátrobbanások mennydörgése elenyészett. Ennyi volt?

A tank nem volt elég nagy ahhoz, hogy Gustav örökre elbújjon. A bajtársai előbb-utóbb észreveszik, hogy a ruháján viseli a levesüket.

A zsigeri ösztöne azt diktálta neki, hogy hibáztassa a konyhásokat. A tankoktól majdnem egy kilométerre táboroztak, hogy óvják az irhájukat.

De amit érzett, nem tudott felülkerekedni a neveltetésén. „Mindig legyél szerény – erre tanította a nagyanyja –, és mindig legyél becsületes.”

Gustav, teljesen másfajta félelemmel szembenézve, megtörte a csendet. – Odalett… A becses ételünk odalett mindenestül!

A társai, várakozásának megfelelően, dühösek voltak. – Mi van a füstölnivalónkkal? – kérdezte egyikük.

Gustav előhúzott a zsebeiből öt apró cigarettásdobozt. Mindegyikben négy szál volt, valamennyi jócskán összegyűrődve. Gustav szétosztotta a csomagokat a gránátok fölött a társainak, és hallgatta az újabb szitkozódásokat.

Elővett az ülése mellett tartott vászonzsákból egy fadobozt. Számos cigarettásdoboz volt benne, és egy sor szivar. Gustav belecsúsztatta a gyűrött cigarettáit, és visszatette a dobozt a zsákba.

Miközben a legénység folytatta a morgolódást, a parancsnok biztosította őket: – Meg lesz büntetve.

Miután az árnyékok a délutáni nappal továbbmozdultak, Gustavék leszedték a tankról az álcaként szolgáló gallyakat.

A Párduc lassan araszolt a földúton, egyenletes dübörgéssel töltve meg a Merl környéki tanyaházak között a levegőt.

A tankot, egy Párduc G modellt, terepszínűre festették: homoksárga alapon zöldesbarna foltok örvénylettek. A karcsú törzs tetején előredőlő toronyból a harckocsin a testhossza felével túlnyúló ágyúcső meredezett. A felső padkaként ismert kéttonnányi, rézsútos elülső páncéllemezről minden lepattant. A vastagsága 14 és fél cm-nek felelt meg, jócskán maga mögé utasítva ezzel a 75 mm-es ágyúval felszerelt M4A1 Sherman alig 9 cm-es elülső páncéllemezét.[3]

A Párduc horkantott egyet.

Lánckerekek csattogtak, acél lánctalpak csörömpöltek, és mindkét oldalon tizenhat egymásba kapcsolódó kerék forgott. Amikor a masina előregördült, láthatóvá vált Gustav, aki az oldalán egy kalapáccsal és szerszámokkal hevert az úton.

A kis rádiós felült, és köhögött a portól, amelyet a tank rúgott hátra az arcába. Normális körülmények között egy-egy útszakasz megtétele után a vezető feladata lett volna meghúzni és kicserélni a lánctalpat összetartó tűgörgős csapágyakat. Ma, büntetésből, Gustavnak kellett megcsinálnia. Olajos volt a keze, és véreztek a bütykei, miközben egy rongyba törölgette a szerszámokat.

A Párduc előtt a parancsnok egy pajta felé irányította a vezetőt, hogy ott töltsék az éjszakát. A 2. század tartalékban volt; a tizenkét Párduca Merlben szétszórva állomásozott, és ki-ki oda rejtette a masinákat, ahová tudta. A tank leállítása után a parancsnok Gustavhoz lépett.

Rolf Millitzer törzsőrmester magas, szikár férfi volt. A csúcsos fekete sapkája ellenzője alól hosszúkás, a parancsnoki pozícióval járó feszültségtől barázdált arc tekintett a világra. A háború következtében jóval öregebbnek látszott a huszonhat événél.

Rolf leguggolt, hogy egy szinten legyen Gustavval, sötét szemének tekintete Gustav iménti balesete ellenére barátságos volt. Akadtak annál komolyabb gondok is. Aznap, a kora reggeli órákban három testvérszázaduk kelt át a határon Franciaországba, majd belefutottak az amerikaiak vonalaiba. Azóta nem adtak életjelt magukról. A csend csakis egyvalamit jelenthetett: az amerikaiak Luxemburg küszöbén állnak, és pontosan feléjük közelednek.

– Megmondtam nekik, hogy kibonthatják a tartalék fejadagokat, szóval le fognak szállni rólad – közölte Rolf, a legénység többi tagjára utalva.

Minden harckocsizónál volt egy kenhető sertéspástétomból, kétszersültből és egy doboz Scho-Ka-Kolából – koffeinnel dúsított csokoládéból – álló fejadag, amelyet csak szükséghelyzetben volt szabad kibontani.

Gustav megkönnyebbült, és szabadkozott a történtek miatt.

– Legyél óvatosabb – mondta Rolf. – Nem kell már túlságosan igyekezni. Most már az a fő, hogy maradj életben.

Rolf távozott, otthagyva a meghökkent Gustavot.

Ők német katonák, ütközet előtt, egy háború elvesztésének küszöbén, és Rolf máris arra ösztökéli, hogy a túlélésre gondoljon?

Maga Gustav nem táplált semmiféle illúziót – a győzelem lehetetlen volt. Tudta ezt azon az őszi napon, 1943-ban, amikor az anyja a vasútállomásra vitte, hogy bevonuljon.

A Hatodik hadsereg megsemmisült Sztálingrádnál, az Afrikakorps megadta magát Tunéziában, és Németország háborúzott az egész világ ellen. Semmiképp nem győzhetett.

De mi van a „kötelességgel”?

Miközben visszavitte a szerszámokat a tankhoz, Gustav egyre csak Rolf figyelmeztetésére gondolt.

Most már az a fő, hogy maradj életben.

Miféle szavak ezek egy harcedzett veterán szájából?

4. FEJEZET

A MEZŐK

Másnap reggel, 1944. szeptember 9.

Merl

A tanyaudvar hűvös és csendes volt reggel hét tájban, miközben Gustav borotválkozni készült.

A magasban azonban már melegedett az idő. Gustav egy hokedlin ülve hajolt a tükörhöz, mely egy ciszternára támasztva állt, és elégedetten nézte önmagát, miközben szappanhabot pamacsolt az arcára, és egy vödör hideg vízbe mártotta a borotvát. A parasztgazda, aki a vizet adta, alkalmasint megmosolyogta a kis németet, akinek alig pelyhedzett borotválni való szőr az állán.

Ma volt a tizennyolcadik születésnapja, és Gustav ezzel ajándékozta meg önmagát.

Nem szándékozott említést tenni a legénységnek az alkalomról; a testvérszázadaikkal történtek után amúgy sem volt senki olyan hangulatban. A túlélők az elmúlt este vánszorogtak vissza, és mészárlásról számoltak be.

A sötétségben összezavarodva tévedésből belemasíroztak az erdőben húzódó amerikai vonalakba, és bekerítették őket; elveszítettek huszonegy tankot és önjáró löveget, majdnem az egység felét az első napon.

Gustav mégsem érezte helyénvalónak, hogy amerikaiak ellen harcolnak. Gyerekkorában élvezettel olvasott könyveket cowboyokról és indiánokról, még Miki egérről is. Odahaza pedig szinte minden gazdának voltak rokonai, akik kivándoroltak az Újvilágba, vagy a gyerekeiket küldték oda, amikor túl sok lett otthon az etetni való száj. Elment még a nagyanyja családja is, és Gustav szintén fontolgatta az ötletet.

Alig csukta össze a borotvát, amikor egy küldönc rontott be az udvarra, Rolfot keresve. Gustavnak összerándult a gyomra. A küldönc csak egy dolgot jelenthetett.

Elérkezett az idő, hogy harcba induljanak.

A tizenkét Párduc alkotta oszlop erőtől sisteregve gördült ki Merl mezőire, és nyugatnak vette az irányt.

A puha földet dagasztva, lassan haladtak, a masinák zablát harapdáló lovakhoz hasonlatosan türelmetlennek tűntek. A levegőt megtöltötte a motorok torokhangú dübörgése, miközben a kipufogócsövekből füst gomolygott elő.

A tankok nemrégiben kerültek le a szerelőszalagról. Éles kontúrú számok feketéllettek a tornyokon, az oldalukon pedig a Zimmerit nevet viselő egyenletes redők húzódtak, amelyek megakadályozták a mágneses aknák tapadását.[4]

De még a vadonatúj Párducnak is voltak aggasztó fogyatékosságai. A vaskos páncélzattól a harckocsi eleje roppantul nehéz lett, minek folytán nagy terhet rótt a tengelykapcsolóra, és a tank egymásba kapcsolódó kerekei könnyen elakadtak, így ha egy kerék beszorult, az a többire is kihatott. Egy évvel korábban kétszáz Párduc debütált a kurszki csatában. Ötnapi erőpróbáló, strapás küzdelem után mindössze tíz maradt bevethető állapotban.

Gustav és a vezető fölött nyitva volt a búvónyílásuk fedele.

Mögöttük füst gomolygott Luxemburg városa felől. A német kormányzati hivatalnokok megsemmisítették a város telefonhálózatát, vízvezetékrendszerét és az infrastruktúra egyéb részeit, miközben menekültek. Ennek eredményeként Gustavék dandárja is kénytelen volt nélkülözni ezeket a közműveket.

Gustavnak gégemikrofon volt a nyakán, és fejhallgató a sapkáján. A fülét zúgás töltötte meg, mely a balján felszerelt FU5 rádióból származott. Rádiósként egyszerre figyelt az interkomra és a század frekvenciájára.

Rolf a parancsnoki pozícióban állt, a felső testének harmada látszott ki a búvónyílásból, a sapkáját hátrafordítva viselte, hogy az ellenzője ne ütközzön a periszkópjába. A rádió antennája mögötte imbolygott.

A Párducok egy rés felé nyomultak, mely egy távoli erdőben tátongott, ahol az amerikaiak érkezésére számítani lehetett. Az 5. páncéloshadosztály úton volt. Egy „rendes” hadosztály, amelyben 32 százalékkal kevesebb tank volt, mint a 3. páncéloshadosztályban, immár történelmi fegyvertényt készült végrehajtani.

Miközben Olaszországban a szövetségesek beleütköztek a németek Firenzétől északra húzódó Gót-vonalába, Lengyelországban pedig a szovjetek elakadtak a Visztula folyó mentén, az 5. páncéloshadosztály abban a helyzetben találta magát, hogy elsőként fog német területre érni, miután a Lándzsahegy hadosztály váratlan kitérőt tett Mons felé. Nem volt más hátra, mint benyomulni Luxemburgba, és aztán sebesen a határ felé venni az irányt.

A 2. század a mindössze tizenkét Párduccal ezt a fegyvertényt igyekezett megakadályozni.

A Párducok alig másfél kilométert haladtak, amikor egy hang hasított Gustav fülébe – „Vadászbombázók!” Magasan Gustav felett, az ő szemszögéből két óránál tucatnyi ezüstös, vörös orrú gép kanyarodott jobb kéz felől. Az 50. vadászrepülő osztály P–47-es Thunderboltjai voltak.

Gustav rémülten nézte, ahogy a gépek megdöntik a szárnyaikat, és zuhanórepülésben felé tartanak.

Rolf sietve leereszkedett a toronyból, a vezető behúzódott a tankba, és lerántotta a búvónyílás fedelét. Gustav azonban nem mozdult. Megbabonázottan meredt az elöl haladó gépre. A propeller delejezőn pörgött. Minél közelebb ért hozzá a gép, annál nagyobbnak tűnt a szárnyak fesztávolsága. Napfény csillant a pilótafülke üvegén.

– Bubi – ordította Rolf az interkomba. – Gombolkozz be!

Gustav hirtelen magához tért a kábulatából, visszazökkent az ülésére, és lecsapta a búvónyílás fedelét, éppen egy pillanattal azelőtt, hogy golyózápor zúdult a tankra, amelynek belseje visszhangzani kezdett a becsapódások magasan csengő hangjától.

Gustav legszívesebben pofon vágta volna magát, amiért ilyen bárgyú volt.

A rádióban süvítve szólalt meg a századparancsnok hangja, aki szétszóródást rendelt el. Minden legénység magára volt utalva ilyenkor. Gustav előtt rázkódott a tank törzse, miközben a Maybach motor a jármű hátsó részében dörömbölt. Hétszáz lóerő rengette a padlót.

Odakint a tankok felgyorsultak a mezőn, és legyező alakban széthúzódtak, hogy a köztük lévő távolság növelésével nehezebb célponttá váljanak a repülőgépek számára.

Rolf Párduca az alakzat bal szárnyának szélére került. Immár vastag füstoszlop tört elő a kipufogócsöveiből. A lánctalpak kávédarálóhoz hasonlatosan harapták a szántó földjét, majd kiköpték maguk után. Az egymásba kapcsolódó kerekek a talaj egyenetlenségeit követve emelkedtek és süllyedtek, magukba nyelve a buckákat, miközben az ágyúcső, készen állva bármire, vízszintesen maradt.[5]

Huszonkilenc km/órával a tank elérte a csúcssebességét. Az amerikai repülők azonban máris, újra a nyomukban voltak. A motor fülsiketítő dübörgésén túl Gustav hallotta a páncéllemezen a lövedékek koppanásait, majd a mennydörgésszerű robajt, amikor a P–47-es elhúzott felettük. Kicsire összehúzta magát, és fohászkodott az életéért. A tank elszabadult vonat módjára csörtetett előre.

A P–47-es újra és újra elhúzott felettük, könyörtelenül tüzelve a Párduc motorja fölött elhelyezkedő sérülékeny légbeszívó nyílásokra. Mivel azonban a szárnyai alatt nem voltak bombák vagy rakéták, a rács által takart felület túlságosan kicsi volt ahhoz, hogy az amerikaiak végzetes csapást mérhessenek rá. A gépek felhagytak a hajszával, és továbbrepültek, majd eltűntek a horizonton.

Gustav ismét képes volt levegőt venni, de nem lazíthatott sokáig. Új parancs érkezett a rádión: fedezékbe vonulni. Rolf utasítást adott a vezetőnek, hogy vigye a Párducot egy sűrű liget felé, amely tőlük balra látszott. Gustav kinyitotta a búvónyílása fedelét, és felállt, hogy segítsen a vezetőnek kormányozni. Még harc közben is feladata volt kidugni a fejét, és figyelni, nem fenyegeti-e őket valami oldalirányból.

Miután végül az erdőszéli lucfenyők élesen vetett árnyékába érkeztek, a Párduc egy sóhajtással megállt. Rolf azért választotta ezt a pozíciót, mert közel volt egy potenciális menekülési útvonalhoz, egy árnyas irtáshoz a szomszédos fák között. Az elülső páncéllemez nyugatnak, a rés irányába nézett.

Alig foglalt a Párduc pozíciót, felpattantak a búvónyílásfedelek. Miután a szűk térbe zártan versenyt futottak az életükért, most mindenki levegő után kapkodva mászott elő.

Gustav meglepetten látta, hogy ők kerültek a legtávolabb a század többi egységétől. A tőlük jobbra elterülő mezőn át egy út vezetett az irtásig. Mindenki más a túloldalon volt. Az út mellett csak egy Párduc tornya volt látható. Két másik tank egy magaslaton lévő tanya fái közé iszkolt be. Egyikük sem mozdult, lesben állva vesztegeltek.

Miután a vadászgépek megsorozták őket, Gustavék egykor makulátlan tankja ragyavert lett. Golyónyomok látszottak a toronyra festett számokon, a Zimmerit lepattogzott, a vontatósodrony odalett.

Rolf leereszkedett a toronyból, közvetlenül Gustav és a vezető közé. – Szükségem van a tükrödre, Bubi – mondta. – Az enyém golyót kapott.

Gustav levette a tükröt a periszkópjáról, és odaadta Rolfnak. A parancsnoknak fontosabb volt kilátnia, mint neki.

Rolf egy talány volt. Kapott leveleket Drezdából, de soha nem beszélt a családjáról. Viselte a huszonöt tankcsatáért járó ezüst páncélosjelvényt, de soha nem mesélt történeteket. Gustav csak annyit tudott valamelyes bizonyossággal kikövetkeztetni, hogy a háború előtt fehérgalléros munkát végzett, mert folyékonyan beszélt angolul, és időnként angolul énekelgetett magában.

A Párduc motorja dolgozott, miközben a hatalmas tank vesztegelt. Eltelt egy óra, talán kettő is. Gustav elvesztette az időérzékét, és nem volt karórája.

Parasztok baktattak a mezőkön a tankok között, taligákat toló férfiak és asszonyok, akik krumplit takarítottak be. Zajlott az élet. Gustav irigyelte a férfiakat és asszonyokat, akiknek csizmájára ráragadt a sár. Mindig is szerette a mezőgazdasági munkát. Az elé táruló kép rozsbetakarítás emlékeit idézte fel benne, amikor néha hasonló földeken, mint ez a családjával kaszált a hold fényénél.

Gustav kelletlenül vonult be. 1939 óta a Hitlerjugend-tagság kötelező volt, Gustavnak nem volt más választása, mint belépni. Bár a táborozást, a masírozást és a sportolást élvezte, de a többi fiútól eltérően soha nem akart katona lenni. Arról ábrándozott, hogy vonatkalauz lesz.

Minden vasárnap, templom után messzire elbiciklizett otthonról, hogy nézze a Bréma-Hamburg vasútvonalon tovazakatoló vonatokat. Ráadásul, miután a háború elkezdődött, egy gyárban helyezkedett el, ahol mozdonyokat készítettek. Remélte, hogy ez az első lépés a kalauzzá válás felé.

Ám amikor az apját besorozták, a család azon kapta magát, hogy kevés a munkás kéz, és Gustavot arra kérte a nagyanyja, hogy maradjon a tanyán. Ez nehéz döntés lehetett volna számára, Gustavnak mégis könnyű volt. A kötelesség mindenekelőtt, megelőzve minden személyes óhajt, vágyat. Tartozott ezzel a családjának. A gazdaságnak. Ilyen egyszerű volt ez.

1943 őszén, amikor Gustav is kézhez vette a behívóparancsot, írt a hadügyminisztériumnak, és elérte, hogy az aratási munkálatokra való tekintettel négy hét haladékot kapjon. Csak miután teljesítette a családja iránti kötelességét, szállt fel egy vonatra, hogy a hazáját szolgálja.

Amikor végül egészségügyi vizsgálatra a katonaorvos elé állt, az egyetlen pillantást vetett a szűkös helyekre tökéletesen illő zömök testalkatára, és egyenesen a harckocsizókhoz küldte.

Gustav fejhallgatójában hangok recsegtek. Sercegett az adás, de ijesztő volt.

A hangok angolul beszéltek. Gustav riasztotta Rolfot – az ellenség bizonyára közel jár, ha fogni tudják az adását. Lehetséges, hogy lőtávolságon belül vannak.

Rolfot kivéve, aki állt, és a terepet pásztázta a messzelátójával, a legénység visszahúzódott a harckocsiba, és lecsukta a búvónyílásfedeleket.

Mivel a periszkópja tükre Rolfnál volt, Gustav a speciális, tus nélküli MG 34 Panzerlauf géppuskája irányzékának gumigyűrűjéhez illesztette a szemét. A cső és az irányzék a rézsútos páncéllemezből meredt elő, és mindössze egy pénzérme átmérőjének megfelelő kilátást kínált.

A németek visszahúzódtak a tankjaikba, a helyi parasztok pillantásaitól kísérve, akik szerszámaikat hátrahagyva igyekeztek eltűnni a mezőről. Mintegy végszóra, három kilométernyire az erdőben nyíló réstől megjelentek a Shermanek.

Rolf a toronyból lekiáltotta a távolságot és az útirányt, amit Gustav felírt egy jegyzettömbre, mielőtt riadóztatta a századparancsnokot.

Az amerikai 34. páncéloszászlóalj menetoszlopa az utat követve kezdett átvágni a mezőkön, nyilvánvalóan azzal a szándékkal, hogy aznap felszabadítsák Luxemburg városát.

Villanymotor sivítása hallatszott Gustav háta mögül. Az irányzó követte az überlanggal, vagyis az extrahosszú néven emlegetett, majdnem három és fél méter hosszúságú ágyúval a menetoszlopot. A torony gyötrelmes lassúsággal fordult. Végül az extra hosszú éppen Gustav felett állt meg. 75 mm-es ágyú volt, mint a régebbi Mark IV-esé, de nagyobb, majdnem kilencven cm hosszú töltényt használtak hozzá lőszer gyanánt, amelyet dobhártyaszaggató dörejjel, „szupernagy” torkolati sebességgel lőtt ki.

– Várj, amíg nem szólok! – mondta Rolf az irányzónak. Az ellenség lőtávolságon belül volt, de Rolf csak akkor akart lőni, amikor már nem tudnak visszavonulni.

Verejtékcsepp gördült le Gustav arcán. Kifehéredtek az ujjain a bütykök, miközben a géppuskáját szorongatta. Tankok ellen mit sem ért, de megnyugtató volt belekapaszkodni. A kettejük között feltornyozott gránátok között átsandított a Párduc vezetőjére, aki kibámult a periszkópján át, melynek fénye szétömlött a szeme körül. A vezető teljesen nyugodtnak tűnt.