Gyulai Attila László

KEGYELEM

Amikor nem te tartod az életed,

hanem az élet tart téged

SmartQBooks Publishing
2026

© Gyulai Attila László, 2026

Minden jog fenntartva. A könyv bármely részének sokszorosítása, terjesztése vagy tárolása bármilyen formában és eszközzel a szerző írásos engedélye nélkül tilos.

Kiadja: SmartQBooks Publishing

Székhely: Budapest

Weboldal: www.smartqbooks.com

Felelős kiadó: Szladek Andrea

Szerkesztő: Várkonyi Katalin

Borítóterv: Gyulai Attila László

ISBN: 978-615-82715-6-1

Kiadás éve: 2026

Kiadás száma: első digitális kiadás

TARTALOMJEGYZÉK

I. RÉSZ  MEGTÖRÉS ÉS KEGYELEM

Egy otthon, ahol minden normálisnak tűnt  – Anyámék – a láthatatlan feszültség

A pokol, ami megszokható  – gyerekkori alkohol, szégyen és a normalizált káosz

Szeretni tanultam, csak rossz helyeken – kapcsolati minták, megfelelés, hiány

A Kicsi – testvérség, szövetség, túlélés

A bohóc, a túlélő és a művész  – identitások, amelyek életben tartottak…, egy ideig

A gödör alja – imák, amik nem voltak szépek  – fuldokló kiáltások a sötétben

Egy szombat reggel, ami mindent átrendezett – a kegyelem pillanata

Másnap reggel, amikor nem estem szét – a kegyelem természete

II. RÉSZ A KEGYELEM UTÁN

II/1.  A megtartott élet – a kegyelem stabilizálódása

Atesz, már nem egyedül – amikor már nem keresem, csak élem

Anyu, és a szív új szeme  – megbékélés ott, ahol eddig menekültem

A Neo-effektus – amikor a félelem elveszíti az erejét

Kelenföld – az első külső bizonyíték

Ez már nem élmény, ez működés – teszthelyzetek, reakciók, új válaszok

A csend tágulása  – a mélyülés természete

Ami valódi, nem játszható el  – hitelesség, jelenlét, erőlködés nélkül

Miért pont én?  – nem kiválasztottság: alkalmasság

Mi történt valójában?  – test, lélek és kegyelem találkozása

Amikor a Lélek ír – a kegyelmi írás titka

II/2.  Amikor a test is elhiszi  – az átalakulás beépülése

Amikor a kétség nem kérdez, hanem elfárad

Amikor nincs taps – csak csend

A test és a lélek még nem ugyanott jár

A beépülés utolsó pillanatai

Az élmény stabilizálódása  – a kegyelem, ha tart

A kegyelem hangja  – hogyan szólalt meg bennem

II/3.  Élni a kegyelemben  – identitás, kapcsolatok, küldetés

Előszoba a békességhez

A zöld lámpa a szívben

Van egy béke…

AI – a kolléga, akivel nem lehet elmenni sörözni

Érzelmi kapcsolódás kegyelem után

A humor, mint túlélőkészlet

Éjjeli látogató – a törölköző teszt

Kutyák, gyerekek és a Szentlélek

Az új üzemmód stabilizálódása – emberi oldal

A kegyelem beépülése testi szinten

A Szentlélek munkája  – kegyelem előtt és kegyelem után

Ez már nem magánügy  – elhívás, küldetés, fény

Az ima újjászületése

Lélekkódex

Agnus Dei – a Bárány útja és az én küldetésem

Ha te is keresed Istent  – üzenet mindenkinek, aki úton van

III. RÉSZ  A KEGYELEM MINDENNAPI TERE – HÁTTÉR ÉS KAPASZKODÓK

III/1. Gyakorlati megtartó háttér

Kérdések és válaszok a kegyelemről

Megvilágosodás és kegyelem – Mi a különbség?

A kegyelem útja – hogyan ismertem fel

Egy fókusz – négy megfigyelés

Kegyelmi jegyzet – amit útközben megértettem

Mindennapi észlelési napló – hogyan látom, hogy működik

Napi kegyelmi ritmus – nem szabály, hanem kapaszkodó

Napi megmentő Isten – amikor csak Ő tart

III/2.  Mélyebb háttér – annak, aki érteni is szeretné

Lélekben és igazságban

A Szentháromság teofiziológiája

Kenotikus kegyelmi önszabályozás

A kenotikus kegyelmi önszabályozás beépülése

I. RÉSZ
MEGTÖRÉS ÉS KEGYELEM

Egy otthon, ahol minden normálisnak tűnt
– Anyámék – a láthatatlan feszültség

A legtöbb történet nem ott kezdődik, ahol elromlik.

Hanem ott, ahol minden rendben van. Vagy legalábbis annak látszik.

Volt egy otthon. Panel, család, konyhaasztal, vasárnapi ebéd.

Volt anya. Volt apa.

Volt nevetés is, néha. Kívülről nézve semmi különös.

Belül viszont már akkor feszített valami, amikor még nem volt nevem rá.

Gyerekként az ember nem tudja megfogalmazni, hogy mi a baj.

Csak azt érzi, hogy figyelni kell. Hogy jobb csendben maradni. Hogy a levegőnek súlya van.

Ebben az otthonban hamar megtanultam, hogy az érzések veszélyesek.

Hogy a hangulat egyik pillanatról a másikra fordulhat.

Hogy a szeretet néha feltételes.

És hogy vannak napok, amiket jobb túlélni, mint megélni.

Nem voltam különleges gyerek. Nem voltam tragikus sorsú. Nem voltam kivétel.

És ez az igazán fontos.

Mert a legtöbb törés nem drámával indul, hanem alkalmazkodással.

Megtanulsz mosolyogni. Megtanulsz jó lenni. Megtanulsz észrevétlen lenni. Megtanulsz nem zavarni.

És közben lassan eltűnsz.

Nem egyik napról a másikra. Nem látványosan.

Hanem szépen, fokozatosan, ahogy az egy ilyen családban illik.

Ebben az otthonban tanultam meg, hogy a feszültség természetes.

Hogy az alkohol alapkellék.

Hogy a ki nem mondott dolgok néha hangosabbak, mint a kimondottak.

És hogy a szeretetért dolgozni kell.

Ez az otthon nem rosszabb volt, mint sok másik.

Csak éppen alkalmas arra, hogy egy gyerek túlélővé váljon.

Itt kezdődött minden.

Nem a tragédia. Nem az alkohol. Nem a menekülés.

Hanem az a halk döntés, amit senki nem vesz észre:

„Majd én megoldom.”

„Majd én alkalmazkodom.”

„Majd én kibírom.”

Ez a könyv nem azért született, mert ez az otthon különleges volt.

Hanem azért, mert nagyon is átlagos.

És mert az ilyen otthonokból nagyon sokan indulnak el ugyanarra az útra, amin én is végigmentem.

Csak nem mindenki jut el odáig, hogy egyszer megálljon, és azt mondja:

már nem bírom, elég volt.

De erről majd később.

Anyámék

A legtöbb ember úgy emlékszik vissza a gyerekkorára, mint valamire, ami vagy jó volt, vagy rossz.

Az enyém egyik sem volt. És mindkettő.

Nem nevezném pokolnak.

Mert a maga módján élhető volt.

De nem nevezném szeretetteljesnek sem.

Mert abból sokszor kevés jutott.

Ez egy boldog/boldogtalan, mégis működő gyermekkor volt.

Egy világ, ahol nem haltunk éhen, nem fagytunk meg,

és ahol néha még nevetni is lehetett.

Csak éppen mindig résen kellett lenni.

Anyám Nagyhalászban nőtt fel.

Heten voltak testvérek.

Szegénység volt, munka volt, túlélés volt.

Szeretet… abból meg annyi, amennyi kijutott.

Anyám már gyerekként anya lett.

Cipelte a fiúkat. Terelte őket. Tartotta a frontot.

Tizennégy évesen szívműtétje volt. Felvágott mellkas. Bal pitvar izomsorvadás.

És egy mondat, ami egész életére beléégett: négy-öt éve lehet még hátra.

Most hetvennégy.

Tőle örököltem a túlélést.

Azt az irracionális, makacs erőt, hogy nem pusztulok el, akkor sem, amikor minden ép ész, logika ezt mondaná.

De a túlélés nem egyenlő a szeretettel. És nem egyenlő a biztonsággal.

Anyám nem tanított meg határokra.

Nem tanított meg békére. Nem tanított meg ölelni. Mert neki sem tanították meg.

Amit tovább tudott adni, az a kitartás volt. A makacs dac. És én ebből építettem várat magamnak.

Egy ideig…

Apám Kétérközből jött.

Egy kemény, zárt világból. Ahol az érzelmek nem voltak opciók.

Ahol a szeretet nyelve a verés volt. Ahol a hallgatás volt a túlélés.

Nem mesélt a gyerekkoráról. Talán nem is lehetett.

Az ő apját még fához kötözve verték…

Anyám és apám nem egymást próbálták gyógyítani.

Inkább egymásba kapaszkodtak.

Két seb, amely együtt próbált állva maradni.

Nem tudták, mi az az együttélés.

Nem tudták, mi az, hogy figyelmesség.

Nem tudták, mi az, hogy gyereket nevelni.

Az alkohol tudta.

A házasságuk nem volt házasság. Hanem egy folyamatos, előremenekülő készenlét.

A gyerekkorom legélesebb emléke nem egy esemény.

Hanem egy állapot. Várakozás. Hogy mikor robban. Mikor lesz üvöltés. Mikor lesz baj.

A testem megtanulta, hogy nincs biztonság.

A lelkem megtanulta, hogy nincs nyugalom.

És ebből nőttem ki. Aztán fel.

Az alkohol volt az első béke, amit megismertem.

A rettegés végre elcsendesedett. A mellkas engedett.

A világ mintha kisimult volna.

De ez nem igazi béke volt. Bár békének tűnt.

Gyerekként gyakran lettem felnőtt. Meg kellett mentenem Anyámat.

Újra és újra.

Apám keze alól. Később albérletekből. Vad helyzetekből.

És sokszor önmagától…

Parentifikáció – így mondja a pszichológia.

Én csak azt tudtam, hogy nincs más választásom.

Apám negyvenöt évesen meghalt.

Elesett.

Beverte a fejét.

Baleset.

Vele mentem a mentőben a kórházba.

A koponyáját sürgősen meg kellett műteni.

Nekem kellett döntenem. Aláírtam a műtétet. Túlélte. De már nem lett többet a régi.

A kórházban maradt. Anyám és testvérem nézte végig a hosszú haláltusáját.

Én ezalatt katona voltam. Hazajöhettem a temetésre. Arról nem is mesélek…

Más.

Már kicsi koromtól a művészet lett a menedékem.

A ceruza, a papír megnyugtató világa. Varázslatos menedék.

Ott nem volt ordítás. Nem volt félelem. Ott lélegezni lehetett.

Szabadon tenni bármit…

Kifelé vicces voltam. Szerethető. Könnyű.

Belül szorongtam. Szégyelltem magam. Árva voltam.

Ezek a gyökereim.

Innen indultam.

És innen kellett egyszer eljutnom oda, ahol már nem csak túlélni lehet.

A pokol, ami megszokható
– gyerekkori alkohol, szégyen és a normalizált káosz

A gyerekkori alkohol számomra nem rendkívüli volt.

Hanem háttérzaj.

Olyan természetes, mint más családban a tévé duruzsolása vagy a vasárnapi ebéd.

Nálunk az ital volt a hangulat. Az este. A levegő.

Anyu ivott. Apu ivott. Ez volt a normális.

A részegség hangját hamarabb ismertem meg, mint a biztonságét.

Az ordítást. A csattanást. A bizonytalan lépteket.

Azt a pillanatot, amikor a gyerek teste előbb feszül meg, mint hogy az ész bármit felfogna.

Gyerekként ilyenkor nem azt tanulod meg, hogy kell cipőt fűzni, hanem azt, bármi történhet ma este.

Ki borul el. Ki üt kit. Ki sír.

Ki kér majd bocsánatot reggel.

Vagy ki tesz úgy, mintha semmi sem történt volna…

Ez volt a normalitás.

És ebből a normalitásból nő ki minden, ami később történt.

Nem buliból nyúltam az alkoholhoz. Nem vagányságból. Hanem nyelvként. Mintaként.

Mint egy örökölt mondat, amit nem akarsz kimondani, mégis benned él.

A gyerekkor nálam nem játék volt, inkább kiképzőtábor.

Ahol megtanultam:

– résen lenni,

– alkalmazkodni,

– halknak lenni,

– jónak lenni.

Nem mondták. Nem tanították. Elsajátítottam.

A szeretet nem volt adott. Ki kellett érdemelni.

És amikor egy gyerek rájön, hogy a szeretet feltételes, megszületik benne egy működés:

ha elég jó vagyok, talán jut valami.

Ha elég vicces vagyok, szerethető vagyok.

Ha eleget adok, biztos nem hagynak el.

Ez nem döntés volt. Reflex. Kondicionáltság.

A túlérzékenység sem személyiségjegy. Radar.

Aki kiszámíthatatlan közegben nő fel:

megtanulja olvasni a levegőt, a hangok széleit, a tekintet rezdülését.

Ez nem gyengeség. Ez védekezés.

És ebből nő ki később az a felnőtt:

aki mindent megold, mindenkit felvidít, mindenkit felemel – csak önmagát nem.

Ez a fejezet nem magyarázat. Ez háttér.

Hogy értsd, miért volt olyan mély a gödör, és miért volt szükség kegyelemre.

Innen mentem tovább.

A szégyen – a néma árnyék

A szégyen nem érzésként jött. Hanem közegként. Lassan belém ivódott.

Mint állandó háttér.

Mint valami, amiben élünk, de soha nem nevezünk nevén.

A családunk körül volt egy láthatatlan folt. Mindenki látta.

Csak mi tettünk úgy, mintha nem létezne.

Anyu ivott. Apu ivott. Ezt mindenki tudta.

És ahogy néztek ránk, abból lassan megtanultuk, hogyan kell magunkat is nézni.

Sajnálattal. Lenézéssel. Elfordulással.

Gyerekként ezt nem lehet feldolgozni. Csak elrejteni.

Humorral. Csapongással. Túljátszott könnyedséggel.

A szégyen nem egyszerre robbant be. Szivárgott.

Lakótelepi jelenetek. Szent Iván-éji buli. Apu a színpadon, állapotban, nevetségesen, kiszolgáltatva.

Nevettek. Nevet is adtak neki: „A telep Travoltája.”

Én nem nevettem.

Volt, hogy rendőr vitte el őket.

Volt, hogy az aluljáróban gurult szét a bevásárlószatyor.

Volt, hogy a földszinti lakásunk alatt összegyűltek hallgatni, mi a műsor ma.

Élő adás volt. Minden szombaton. Meg persze máskor is.

És persze kialakult bennem egy sunyi, látens, folyamatos szorongás is.

Egyfajta készenlét. Állandóan.

Vártam az újabb próbákat, az újabb kemény helyzeteket.

Már úgy megszoktam, ha nem volt valami akció, furcsa mód hiányérzetem volt.

Az nem lehet, hogy semmi durva nem történik, olyan nincs…

Valaki egyszer azt mondta, olyan vagyok, mint egy hatéves kisfiú, aki kuporog egy bombatölcsér alján a világ legkisebb gépfegyverével és várja, hogy végre véget érjen a háború.

És nem szólt neki senki, hogy a háborúnak már rég vége…

És belém nőtt a szégyen is. Nem hangosan. Nem drámaian. Mint egy néma árnyék.

És amikor később az alkohol az én életembe is belépett, ez az árnyék már ismerős volt.

Tudtam, hogy méltatlan. Tudtam, hogy ítélet jár vele. Tudtam, hogy nem látnak mögé.

Kívül:

„ez egy alkoholista.”

Belül:

harc. Túlélés. Belső viszály. Mindennapos ütközetek.

A szégyen nem beszél. Nem kiabál. Nem magyaráz. Csak ott van.

A válladon. A lépteidben. A tekinteted mögött.

És hosszú ideig azt hittem, ez vagyok én.

Most először mondom ki: a szégyen nem én voltam.

Hanem a sebek, amiket hordoztam.

És most először nem takargatom el.

Szeretni tanultam, csak rossz helyeken
– kapcsolati minták, megfelelés, hiány

A kapcsolataim soha nem voltak langyosak. Nem volt félgőz. Nem volt középút.

Mindig véglet volt.

Lehengerlés vagy fekete lyuk.

Én az a férfi voltam, aki már az első találkozáskor kigurította a vörös szőnyeget.

Csillagokat hordtam le az égről. Fényt ígértem. Csodát. Kiválasztottságot.

Nem számításból. Nem manipulációból. Hanem mert végre kaptam figyelmet.

Azt, amire mindig éhes voltam.

Az első felvonás mindig diadalmenet volt.

Sárm.

Humor.

Intenzitás.

És minden, amilyen gyorsan jött, olyan gyorsan ürült ki.

Amikor már biztos volt a szeretet, valami bennem elnehezedett.

Meguntam. Kioldalogtam. Találtam rá indokot.

Egyszerűen elsétáltam.

De amikor én estem szerelembe, na, az nem játék volt.

Az eksztázis volt. Ég és Föld. Mennydörgés. Csillagpor.

Én nem tudtam kicsiben szeretni.

Aztán erre jött a második felvonás.

A gyerekkorból hozott rész.

Az aggodalom. A hiány. A kötődési bizonytalanság.

Taroltam figyelemmel, jelenléttel, szeretettel.

Féltékeny voltam. Kisajátító. Mert féltem.

Mi van, ha kevés vagyok?

Mi van, ha nem adtam eleget?

Kellett a visszajelzés. Folyamatosan.

A csendet veszélynek éltem meg. A szünetet elhagyásnak.

És ebből lett a függés. Nem szerelemfüggés. Kapcsolatfüggés.

Mert végre kaptam valakitől valamit, amit gyerekként nem.

És elhittem, hogy nélküle nincs identitásom.

Ha nem válaszolt, bezuhantam. Hiányba. Pánikba.

Ha elhagytak, összeomlott a világ.

Írtam. Hívtam. Kapaszkodtam.

Mintha az életem múlna rajta. És valahol így is éreztem.

A kapcsolataim egyszerre voltak gyönyörűek és pusztítóak.

Nem ők voltak sokak. Nem ők voltak kevesek.

Én voltam túl sebzett.

És ezt akkor még nem is tudtam.

A Kicsi – testvérség, szövetség, túlélés

Ő az én Kicsim.

Nemcsak testvér. Szövetséges. Ahogy Ő mondta: koalícióra léptünk.

Én kértem őt Anyutól. Egy kistestvért. Mint az óvodában a többieknek.

Nem tudom, mi járt Anyu fejében, amikor igent mondott.

Talán egy új kapaszkodó.

Talán remény.

Talán csak a túlélés.

Amikor megszületett, már nem voltam egyedül.

Vele töltöttem minden percemet.

Fürdettem. Etettem. Figyeltem az álmát.

Ő még nem tudta, hogy a világ, amibe érkezett, nem gyereknek való.

Ahogy nőtt, összekapaszkodtunk. Nem döntés volt. Szövetség.

A kiszámíthatatlanságban mi lettünk egymás menedéke.