Table of Contents

Title Page

© Digi-Book Magyarország Kiadó, 2022

ELSŐ FEJEZET Két, egymásnak ellentmondó levél

MÁSODIK FEJEZET Útközben

HARMADIK FEJEZET Az Egyesült Királyság földalatti világa

NEGYEDIK FEJEZET A Dochart-bánya

ÖTÖDIK FEJEZET A Ford-család

HATODIK FEJEZET Néhány érthetetlen jelenség

HETEDIK FEJEZET Ford Simon egy észlelete

NYOLCADIK FEJEZET Dinamit-robbanás

KILENCEDIK FEJEZET Új-Aberfoyle

TIZEDIK FEJEZET Oda és vissza

TIZENEGYEDIK FEJEZET A tűzboszorkányok

TIZENKETTEDIK FEJEZET Jack Ryan kutatásai

TIZENHARMADIK FEJEZET Coal-City

TIZENNEGYEDIK FEJEZET Az utolsó szálon függve

TIZENÖTÖDIK FEJEZET Nell a tanyán

TIZENHATODIK FEJEZET A fel- és leszálló létrán

TIZENHETEDIK FEJEZET A napfelkelte

TIZENNYOLCADIK FEJEZET A Lomond-tótól a Katrine-tóig

TIZENKILENCEDIK FEJEZET Utolsó fenyegetés

HUSZADIK FEJEZET A „barát”

HUSZONEGYEDIK FEJEZET Nell esküvője

HUSZONKETTEDIK FEJEZET Az öreg Silfax legendája

A BORÍTÓT A DIGI-BOOK KIADÓ TERVEZTE

Jules Verne

A FEKETE INDIÁK

fordította:
Zempléni P. Gyula

BUDAÖRS, 2022

DIGI-BOOK MAGYARORSZÁG KIADÓ

www.digi-book.hu

ISBN 978-963-559-541-9 EPUB
ISBN 978-963-559-542-6 MOBI

© Digi-Book Magyarország Kiadó, 2022

első kiadás:
1877

a mű eredeti címe:
Les Indes noires

az elektronikus változat az 1901. évi
magyar nyelvű változat alapján készült

a borító Jules Férat (1829 – 1906)
rézkarca részletének felhasználásával készült

Az e-kiadás szerzői jogi megjegyzései

Ennek az e-könyvnek a felhasználási joga kizárólag az Ön személyes használatára terjed ki. Ezt az e-könyvet nem lehet ismételt értékesítésre továbbadni, sem továbbértékesíteni; nem lehet többszörözni és tilos más személynek továbbadni! Ha szeretné ezt az e-könyvet más személyekkel is megosztani, kérjük, hogy minden további személy számára vásároljon újabb példányokat. Ha Ön úgy olvassa ezt az e-könyvet, hogy azt nem vásárolta meg, vagy nem az Ön személyes használatára lett megvásárolva, úgy kérjük, hogy küldje azt vissza a http://www.digi-book.hu címre és vásárolja meg ott saját példányát. Köszönjük, hogy tiszteletben tartja ennek a szerzőnek és kiadónak a fáradságos munkáját.

ELSŐ FEJEZET
Két, egymásnak ellentmondó levél

„Starr J. R. úrnak

Edinburgh,
Canongate, 30.

Ha James Starr úr oly szíves akar lenni és holnap az aberfoyle-i szénaknákhoz, a Dochart-bánya, Yarow-tárnához elfárad, ott egy rendkívül érdekes hírt fog hallani.

James Starr urat a nap folyamán a vasútnál Harry Ford Callander, Simon Fordnak, a hajdani főaknaügyelőnek fia fogja várni.

Titoktartás kéretik!”

Így szólt a levél, melyet James Starr 18.. december 13-án, korán reggel kapott és melyen a postabélyeg „Aberfoyle, Stirling grófság, Skócia” felírást viselt.

Kíváncsisága hatalmasan feltámadt. Arra nem is gondolt, hogy ez csak tévútra vezetés, misztifikáció lehetne. Évek hosszú sora óta ismerte már Ford Simont, a hajdani művezetőt Aberfoyle bányáiban, melyeknek élén ő, mint műszaki igazgató - vagy mint „wiewer”, mint az angolok mondják - állt húsz éven keresztül.

James Starr ép erőteljes szervezetű férfi volt, kit ötvenöt éves kora dacára bátran lehetett volna negyvenesnek tartani. Edinburgh egy régi, tekintélyes családjából származott és annak egyik legkiválóbb tagja volt. Művei becsületére váltak a mérnökök érdemes testületének, kik az Egyesült Királyság földalatti részét Condiffban éppúgy, mint Newcastle-ban, valamint Skócia alsóbb grófságaiban kiaknázták. Aberfoyle titokzatos szénbányáinak mélyében, mely Alba tárnái határán Stirling grófság egy részét foglalta el, James Starr mindenütt tisztelettel említett nevet vívott ki magának és itt töltötte el élete java részét. Azonkívül elnöke volt a Skóciai régiségkutató társaságnak, a Royal Institution egyik legtevékenyebb tagja és az Edinburgh Review-ben is gyakran figyelemreméltó cikkei jelentek meg. Egyszóval, ő azokhoz a gyakorlati tudósokhoz tartozott, kiknek Anglia felvirágzását, gazdagságát köszönheti és ő magas rangot foglalt is el Skócia ősrégi fővárosában, mely úgy anyagi, mint szellemi tekintetben megérdemli az „északi Athén” elnevezését, mellyel felruháztatott.

Tudvalevő dolog, hogy az angolok az ő terjedelmes szénbányáik jelzésére igen jellemző elnevezést találtak. „Fekete Indiák”-nak nevezik ezeket és ez az India bizonyára még sokkal többel járult Nagy-Britannia meglepő gazdagságához, mint Kelet-India. Napról-napra ott egész serege dolgozik a bányászoknak, hogy Britannia alvilágából a szenet, a fekete gyémántokat, hozzák a felszínre, azt a nagy fontosságú tüzelő szert, mely az iparnak nélkülözhetetlen életfeltételévé vált.

Akkoriban az az időpont, melyet a szénerek kimerülése tekintetében megjövendöltek, még a távol jövőbe esett és senki sem gondolt a beállható hiányra, amikor még két világrésznek szénkészlete várta a kiaknáztatást. A különféle célra szolgáló gyárakat, a mozdonyokat és mozgonyokat, gőzhajókat, gázgyárakat stb. nem fenyegette még a veszély, hogy az ásványszerű tüzelőszerek elfogyhatnának. Az utóbbi évek fogyasztása azonban oly óriási mérveket öltött, hogy az egyes bányák már legvékonyabb ereikben is kimerültek. Hasztalan fúrták és kutatták most az elhagyott tárnákat és az azelőtt oly jövedelmező föld elárvult bányáit.

Épp ilyenek voltak a viszonyok Aberfoyle bányáiban is.

Tíz évvel ezelőtt az utolsó szénhordó kocsi az utolsó tonna szenet hozta fel napvilágra e telepből. A mélység összes szerszámait és anyagkészletét, a tárnák vágányain haladó és az erőművi szállításra szolgáló gépeket, a kis szekereket, a földalatti vasúti kocsikat, a szállító kosarakat és ládákat, a levegő felfrissítésére szolgáló készülékeket - egyszóval mindent, ami a föld gyomrában a bányaművelésre alkalmaztatott, kihordták és halomra rakták a tárnákon kívül. A kimerült széntelep egy óriási nagyságú masztodon hullájához hasonlított, melyből minden életszervet kiszedtek, csak a csontvázat hagyva meg.

Abból az anyagkészletből csak néhány hosszú létra maradt meg, melyek a bányákba való bejárást a Yarow-tárnán át közvetítették. A munkák szünetelése óta kizárólag csak ezen keresztül lehetett a Dohart-bánya tárnáihoz eljutni.

Külsőleg még csak a napi munkálatok védelmére emelt épületek jelentették a nevezett bánya tárnáinak helyeit, melyek most teljesen elpusztultak és éppoly elhagyatottak voltak, mint a szomszéd bányák, melyek együttesen képezték Aberfoyle széntelepeit.

Szomorú nap volt az, amelyiken utolszor jöttek ki a bányászok a tárnákból, ahol annyi éven át éltek és dolgoztak.

James Starr mérnök a munkások ezreit, a szénbányák tevékeny és bátor lakóit maga körül gyűjtötte össze. Az ásók, szekértolók, felügyelők, töltögetök, ácsok, útépítők, kocsivezetők, osztályozok, kovácsok, lakatosok, férfiak, nők és gyermekek, a föld felett és föld alatt működő munkások mind egybegyűltek a Dochart-bánya nagy udvarán, melyet azelőtt a bányamű szénkészlete töltött be.

A derék emberek, kiket most a létért való küzdelem gondjai szerteszórnak az egész világon, kik oly sok éven át, nemzedékről-nemzedékre, az ősi Aberfoyle-ban éltek, itt várnak most, hogy mielőtt e helyett elhagyják még, meghallgassák mérnökük búcsúzó szavait. A társaság jutalomképp a folyó év jövedelmét juttatta a munkásoknak. Alapjában véve ez nem volt sok, mert az üzem költségei majdnem felérték a hozadék jövedelmével, de azért mégis módot nyújtott nekik arra, hogy addig elélhessenek valamikép, míg vagy a szomszéd szénművekben, vagy a mezőgazdaságnál, vagy a grófság műhelyeiben alkalmazást kapnak.

James Starr ott áll a tágas fészer ajtójában, melynek fedele alatt a hatalmas hajtógépek oly hosszú ideig működtek.

Ford Simon, a Dochart-bánya főfelügyelője, ki akkoriban ötven éves volt és még többen a művezetők közül, félkört képeztek körülte.

James Starr levette kalapját, a bányászok pedig fövegeiket kezükben tartva, mélyen hallgattak.

E búcsújelenet megható, de egyúttal nagyszerű volt.

- Barátaim - kezdte a mérnök - a válás órája ütött számunkra. Nem leszünk ugyan ezentúl sem oly hosszú időn át egyesítettek a közös munkálkodásban, kimerültek. A leggondosabb kutatások a legcsekélyebb leletet sem eredményezték és a Dochart-bányából kikerült az utolsó széndarabka is!

Szavai magyarázatául James Starr egy darab szenet mutatott a bányászoknak, mely a szállítókocsiban maradt hátra.

- Ez a széndarabka, barátaim, - szólt aztán tovább, - az utolsó vértestecskéhez hasonlít, mely hajdanában Aberfoyle ereiben keringett! Ez okból meg is fogjuk azt őrizni, éppúgy, mint az első széndarabot, mely ezelőtt százötven évvel került ki Aberfoyle bányáiból. E két széndarab közt a munkaerőnek sok nemzedéke váltotta fel egymást! Most vége mindennek! Ez utolsó szavak, melyeket mérnökötök intéz hozzátok, a búcsú szavai. Élteteket e bányából tengettétek, mely kezeitek alatt kimerült. A munka kemény volt ugyan, de azért rátok nézve nem volt haszontalan. Nagy családunk oszolni készül és alig képzelhető, hogy ennek szerte szórt tagjai még valaha úgy összekerülhetnének, mint ma. De azért sohse feledjétek, hogy oly sok évet éltünk együtt és hogy Aberfoyle bányászainak becsületbeli kötelességük marad, hogy kölcsönösen támogassák egymást. Volt elöljáróitok is mindenkor tudatában lesznek e kötelességüknek. Akik együtt dolgoztak, sohasem lehetnek teljesen idegenek egymásra nézve. Ezentúl is figyelemmel fogunk benneteket kísérni és bárhova fordultok is mint becsületes emberek, ajánlataink mindenkor kísérni fognak. Isten áldjon meg tehát, barátaim, vezéreljen benneteket az ég!

Ez a búcsúzás mélyen vésődött a derék emberek szívébe. Csak lassankint és egymás után, mintha nem szívesen engednének a vaskényszernek, távoztak a tágas udvarból. James Starr körül mindig nagyobb és nagyobb lett a csend. A Dochart-bánya felé vezető fekete út még egyszer visszhangzott a bányászok lépéseitől, aztán néma csend váltotta fel a mozgalmas: életet, mely azelőtt az aberfoyle-i bányaművekben uralkodott.

Csak egyetlen ember maradt James Starr mellett.

Ford Simon volt a főfelügyelő, mellette még egy tizenöt éves ifjú állt, az ő Harry nevű fia, ki már több éve működött a tárnában.

James Starr és Ford Simon ismerték és kölcsönösen becsülték egymást.

- Isten veled Simon, - mondta a főmérnök.

- Isten áldja meg, James úr, - válaszolt, a főmászó, - vagy inkább engedje mondanom: viszontlátásra!

- Igen, igen, Simon, - ismételte James Starr. - Hisz ön tudja, hogy mindig fogok örvendeni, ha találkozom önnel és elcseveghetünk Aberfoyle elmúlt szép időiről.

- Tudom, James úr.

- Edinburghi házam mindig nyitva áll ön előtt.

- Óh, az nagyon messze van, az az Edinburgh! - felelt a főfelügyelő, fejét csóválva: nagyon messze van a docharti bányától.

- Messze, Simon? Hát hol szándékozik ön lakni?

- Itt, ezen a helyen, James úr; a bányaművet, régi táplálónkat nem fogjuk elhagyni azért, mert segélyforrásai kiapadtak. Feleségem, fiam és én, mi csak beosztjuk majd valahogy, hogy a tárnához hívek maradjunk.

- Isten áldja meg, Simon, - felelt a mérnök, ki alig tudott meghatottságán uralkodni.

- Nem úgy! Még egyszer mondom, nem Isten velünk, hanem a viszontlátásra, Simon és James szavára, mi még Aberfoyle-ben találkozni fogunk!

A mérnök nem akarta a főfelügyelőt ez utolsó reményétől megfosztani. Megölelte az ifjú Harryt, ki nagy, és izgatottságtól ragyogó szemeit rámeresztette. Utolszor szorított kezet Ford Simonnal és aztán eltávozott a bányamű udvaráról.

Az itt elmondottak már tíz évvel ezelőtt történtek; de a főfelügyelő kifejezett óhajtása dacára, hogy őt viszont lássa, James Starr sohasem hallott többet felőle.

Az elválás igen hosszú ideje múltán, kapta most Ford Simontól azt a levelet, mely felhívta, hogy késedelem nélkül induljon el az aberfoyle-i bányatelepek felé.

Egy őt érdeklő rendkívüli hír? Mi lehet az? A Dochart-bánya, a Yarow-tárna! Mily emlékeket idéznek fel ezek az ő lelkében! Óh, mégis csak szép idő volt az, a munka és küzdelem ideje, mérnöki működések, életének legszebb ideje!

James Starr újra és újra átfutotta a levelet. Sajnálta, hogy Ford Simon nem írt még pár sort hozzá, szinte haragudott rá e lakonikus rövidség miatt.

Lehetséges volna, hogy az öreg főaknafelügyelő mégis felfedezett volna egy új, kiaknázásra érdemes szénréteget? Nem, bizonyára az nem lehet!

James Starr visszaemlékezett arra, hogy mily gondosan kutatták át Aberfoyle összes bányáit, mielőtt a munkálatokat végképp beszüntették. Ő maga intézte az utolsó fúrási kísérleteket, anélkül, hogy új rétegre talált volna a legbehatóbb kiaknázás által elértéktelenített talajban. Még azt is megkísértették, hogy a kőszén alatt néha meglevő, úgynevezett vörös devoni homokkő alatt elterülő kőzetréteget megbolygattak, de sajnos, ennek sem volt eredménye. James Starr tehát a bányaművet azzal a biztos meggyőződéssel hagyta el, hogy az már egy parányi tüzelőanyagot sem tartalmaz.

- Nem lehet, - ismételte magában - gyakran, nem lehet! Hogy is volna feltehető, hogy Ford Simon feltalálja azt, ami akkoriban az én leggazdagabb kutatásaim elől is elrejtőzött? De az öreg főfelügyelőnek tudnia kell, hogy engem csak egy dolog érdekelhet és mégis ez a titokzatos meghívás, hogy a Dochart-bányához jöjjek.

James Starr mindig visszatért erre.

Másrészt Ford Simont ügyes bányásznak ismerte, akiben tagadhatatlanul megvolt az üzleti ösztön. Azon idő óta, amikor Aberfoyle-t elhagyták, nem látták többé és mit sem hallott arról, hogy mi lett az öregből. Nem tudta volna megmondani, hogy az mivel foglalkozik, vagy hogy feleségével és fiával hol lakik. Amit ő tudott, csak e meghívásra szorítkozott a Yarow-tárnába és arra a közlésre, hogy Harry, Ford Simon fia, a holnapi nap folyamán, a callanderi pályaháznál várni fogja. Nyilván tehát a Dochart-bánya meglátogatásáról van itt szó.

- Elmegyek, elmegyek! - mondta James Starr, ki mindinkább izgatottabb lett.

A derék mérnök úgyis azokhoz a szenvedélyes emberekhez tartozott, kiknek agyuk éppúgy forr mindig, mint a tűz fölé akasztott bögre.

Vannak oly fejek, melyekben az eszmék mindig felpezsdülnek és vannak ismét mások, melyekben csak lassan főnek. Ma kétségkívül az előbbiekhez tartozott James Starr.

Ekkor hirtelenében egy nagyon váratlan dolog történt. A hideg vízcsepphez hasonlított ez, mely egy pillanatra lehűtötte az egyikében felszálló összes gőzöket.

Esti hat óra felé James Starr inasa egy második levelet nyújtott át neki.

Ez egy meglehetősen durva borítékba volt betéve, melynek cím írása elárulta az írás mesterségében nem igen jártas kezet.

James Starr feltépte a borítékot. Csak egy kis darab, az idők folyamán elsárgult papírdarabka volt benne, mely kétségkívül egy, már régóta nem használt jegyzőkönyvből került ki.

E papírlapocskán csak a következő mondat volt olvasható:

„Starr mérnöknek szükségtelen fáradnia, mert Ford Simon levele időközben tárgytalanná vált.”

Ez a levél nem volt aláírva.

MÁSODIK FEJEZET
Útközben

James Starr gondolatmenete egyszerre megszakadt, amint ezt a második, az elsőnek teljesen ellentmondó levelet megkapta és elolvasta.

- Mit jelentsen ez? - kérdezte magában.

James Starr újra kezébe vette a félig eltépett borítékot, melyen éppúgy, mint a másikon, Aberfoyle postabélyege volt, tehát mindenesetre Stirling grófság ugyanazon részéből származott. Hogy ezt a levelet nem a vén bányász írta, az kétség kívüli. E második levél írója azonban ismeri a főmászó titkát, mert határozottan megerőtleníti a mérnökhöz érkezeit meghívást, hogy a Yarow-tárnához menjen.

Igaz volna az, hogy az első közlemény tárgytalanná vált? Azt akarják csak meggátolni, hogy James Starr akár bizonyos célból, akár céltalanul oda ne fáradjon? Avagy itt az a gonosz szándék forog fenn, hogy Ford Simon terve meghiúsíttassék?

Ezek a gondolatok támadtak fel James Starr lelkében, amint a dolog felett tűnődött. A két levélnek ellentétes tartalma azonban csak annál inkább ösztönözte, hogy a Dochart-bányához elmenjen. Még ha az egész meghívás csak elbolondításnak bizonyul is, célszerűbbnek tartja, hogy ott szerezzen magának bizonyosságot e tekintetben. E mellett mindig hajlandó volt, hogy az első levélnek inkább higgyen, mint a másodiknak, - azaz, oly ember meghívásában, mint az öreg Ford Simon, többet bízzék, mint névtelen ellenfele ellenmondó sorainak.

„Épp azért, mert elhatározásomat befolyásolni igyekszik, Ford Simon értesítése különös érdekű lehet! Holnap, alkalmas időben, ott leszek a kitűzött helyen!”

Estefelé James Starr megtette az utazásra szükséges előkészületeket. Miután ottmaradása több napra is kiterjedhet, Sir W. Elphistont, a Royal Institution elnökét levélben értesítette, hogy a társaság legközelebbi ülésében, akadályoztatása folytán nem fog részt venni. Két-három másik ügytől is felmentette magát, melyek még e héten vették igénybe. Miután végül inasát utasította, hogy utazóbőröndjét rendbe hozza, az ügy következtében talán nagyobb izgatottság közt lefeküdt.

Másnap reggel öt órakor James Starr már felkelt, jó melegen felöltözött, mert hideg eső esett és elhagyta a Canongate utcában levő házat, hogy Granton Pierben a gőzhajóra szálljon, mely három óra alatt felmegy a Forthan egész Stirling.

Amint James Starr a Canongaten végigment, talán most először történt meg vele, hogy Holyroodra, a skóciai hajdani régens palotájára nem is ügyelt. Kapuja alatt nem vette észre az őrt, ki ott állt régi skót jelmezében, a zöld, rövid kabátban, kockás sálban és a combjáig leérő hosszú szőrű kecskebundában. Bár nagy tisztelője volt Walter Scottnak, mint a régi Kaledónia minden igaz fia, ma még sem méltatta egyetlen tekintetre sem a vendégfogadót, ahol Waverlay volt megszállva és ahová a szabó azt a híres hadiruhát hozta neki, melyet özvegy Flochné oly naiv módon megbámult. Nem üdvözölte azt a kis terecskét sem, melyen a hegyi skótok, a trónkövetelő győzelme után és azt kockáztatva, hogy Flora Mac Tont agyonlövik, puskáikat elsütötték. Az út közepén a börtön órája mutogatta szomorú időmutatólapját; csak ezt nézte meg, meggyőződést szerzendő, hogy az indulás idejét el nem mulasztja. Nelher-Bow-ban sem nézte John Miron-nak, a nagy reformátornak a házát, ki egyetlen férfi volt, akit Stuart Mária mosolygása el nem csábított. A High Street, az általánosan ismert utcán keresztül menve, melynek pontos leírását az abbé regéjében lehet megtalálni, a Bridge Street óriási hídja felé fordult, mely Edinburgh három dombját egymással összeköti.

Pár perccel később a „General Railway” pályaházához ért és egy félórával később a vonaton Newhavenbe jutott el, a Leithtől egy mérföldre eső csinos halászfalucskába, mely Edinburgh kikötőjét képezi. Az emelkedő dagály ellepte ott a feketés, kavicsos partot. A hullámok nyaldosták a cölöpökre épített és láncokkal megerősített öbölgátakat. Erről balra ringott egy hajócska azok közül, melyek a Fanthan, Edinburgh és Strilingh közt a közlekedést közvetítik és melyek rendesen a Granton Pierhez (cölöphöz) vannak hozzáláncolva.

E pillanatban a „Prince de Galles” kéményéből-fekete füstfelhők szálltak fel és a kazánból sisteregve zúdult ki a felesleges gőz. A csengettyűszó hallatára, mely csak néhányat billent az utolsó utazók is a hajóra igyekeztek. Ott tolongott egymásközt a sok kereskedő, bérlő, cseléd, szolga, mely utóbbiakat rövid nadrágjukról, hosszú felsőkabátjaikról és a nyakuk köré font keskeny fehér sávról lehetett felismerni.

James Starr nem az utolsó volt, aki beszállt. Könnyedén ugrott a „Prince de Galles” fedélzetére. Bár sűrűn esett, az utasok egyike sem gondolt arra, hogy a gőzhajó szalonjában keressen menedéket. Mindannyian mozdulatlanul ülve maradtak, utazó takaróikba és köpenyeikbe jól beburkolódzva; néhányan időnkint a gines vagy whiskys üvegből húztak egy kis szíverősítőt, amit azon a vidéken „benső nevelésnek” szokás nevezni. Utolsót jelzett a csengettyű, a kötelet elbocsátották és a „Prince de Galles” néhány óvatos mozdulattal kievezett a kis öbölből, mely a tenger hullámai ellen védte.

„Firt of Forth”-nak hívják azt a tengerágat; mely északon Fife grófság, nyugaton pedig Lilinthgow, Edinburgh és Haddington közt elnyúlik. Ideömlik a Forth, a jelentéktelen folyó, mely a Temzéhez vagy Merseyhez hasonlóan nagyon mély és a Ben-Lomond nyugati lejtőjéről leereszkedve, a Kincardine-tengerbe ömlik.

Granton Piertől az öböl végéig igen rövid lenne az út, ha az a körülmény, hogy mindkét parton ismételten ki kell kötni, nem okozna nagy kerülőket. Városok, falvak és egyes földbirtokok tünedeznek fel a Forth partjai, a termékeny talaj buja növényzete közt. James Starr az eső ellen megvédve állt a kapitány hídja alatt, mely az egyik kerékköpenytől a másikig nyúlik el és látszólag egy cseppet sem fáradt, hogy lásson valamit a környékből, melyet az eső ferde irányú cseppjei úgyis elmostak félig-meddig. Inkább arra ügyelt, hogy valamely utazó figyelmét, ne terelje magára. A második levél írója talán szintén itt van a gőzhajón, bár a mérnök nem észlelt semmi gyanús pillantást.

Miután a „Prince de Galles” elhagyta Granton Piert, a Sout- és North-Queensferry két erősen kiszögellő földnyelve által alkotott szoroson áthaladva, a túlsó oldalnak fordult, ahol a Fort egy tófélét képez, melyen száz tonnás tartalmú hajók is járhatnak. A háttér ködkörében, néhány szakadozott helyen, a Grampian-hegyek hófedte csúcsai tünedeztek fel a láthatáron.

A gőzhajó nemsokára elhagyta Aberdom falut, valamint az egy XII. század romjai által ékített Colm-szigetet, a Barnbourge-kastély maradványait, úgyszintén Donibristle-t is, ahol Murray kormányzó vejét meggyilkolták - és végül a megerősített Garvin-szigetet. Átszelte Queensferry mellett a keskeny víziutat, balról elhagyta a Rosty-várat, ahol egykoron a Stuartok egy ága székelt, kikhez Cromwell anyja csatlakozott, - elhaladt Blackness Castle mellett, mely az alkotmány egy szakasza értelmében, mindig védelmi állapotban van és megérintette a kicsiny Charleston kikötő rakodópartjait, melyek kiviteli helyét képezik a Lord Elgin bánya mészköveinek. Végre Crombie Point állomását jelezte a „Prince de Galles” csengettyűje.

Az idő nagyon rossz volt. A hűvös szél által verdesett eső nedves felhőkbe oszlott szét, melyek forgószél gyanánt repültek tova.

James Starr kissé nyugtalan volt. Ford Simon, ha a helyszínén lesz-e amint megígérte? Azt tapasztalásból tudta, hogy a mély szénbányák egyforma nyugalmához szokott munkások kevésbé türelmesek a légköri csapódások iránt, mint a föld felszínén dolgozók és földmívesek. Callandertől Dochart-bányáig és Yarow-tárnáig jókora négy mérföldet lehetett számítani. Az öreg főmászó fia esetleg ott ragadt, vagy pedig a rossz idő miatt elkésett. Ehhez járult még az a gondolat, hogy hiszen a második levél éppenséggel hatályon kívül helyezte az elsőt, amely körülmény még inkább növelte aggodalmát.

Mind amellett szívósan ragaszkodott elhatározásához, hogy az esetben, ha Simon Harry a vonat megérkezésénél Callanderben nem várná őt, egyedül fog a Dochart-bányáig, sőt, ha szükségesnek látszik, még Aberfoyle-ig is elmenni. Ott aztán remélhette, hogy valami hírt hall Ford Simon felől és megtudja azt is, hogy a vén főmászó hol lakik jelenleg.

Ezalatt a „Prince de Galles” még mindig nagy hullámokat vert fel lapátocskáival. A két partról most már semmit sem lehetett látni, sem Crombie falut, sem Torrybownt vagy Torryhouse-t, sem Newmillst, vagy Carridenhouse-t, sem Kirhyranget és Salt-Panst, mert ezek úgy, mint Bownes és Grangemouth jelentéktelen kikötői, melyek a clydai csatorna torkolatánál fekszenek, eltűntek a nedves ködben. Hasonlóképp Cubros, a régi vár és apátságnak romjai, Citeaux, Kincardine az ő hajógyáraival, ahol a gőzös ki is kötött. Ayroth-Castle XIII. századbeli négyszögletes tornyával, Clarkmann a Bouec Robert részére épített kastélyával, a folytonosan szakadó eső miatt úgyszólván láthatatlan maradt.

A „Prince de Galles” Alloa öbölgátjánál kikötött, hol néhány utas kiszállt. James Starr egy kis szorongást érzett szívében, amikor tíz év után ismét elhaladt a kis város előtt, mely mintegy nagyfontosságú széntelep központja még ma is roppant sok munkásnak ad kenyeret. Képzeletében leszállt a föld alá, ahol a bányászuk csákánya még mindig kellő sikerrel túrja a kincseket. Alloa bányái, melyek legközelebbi szomszédjai az aberfoyle-iaknak, még mindig gazdagítják a grófságot, míg a határos, már több éve kimerült tárnákban egyetlen egy munkásnak sem akad dolga.

Midőn a gőzös elhagyta Alloa-t, fáradsággal kellett a sok ív alatt elhaladnia és a sok fordulatot megkerülnie, melyet itt a Forth, tizenkilenc mérföldnyire befut. Egy pillanatra feltűntek Cambus Kenneth apátság romjai, melyek a XII. századba vezethetők vissza. Aztán a stirlingi várhoz és a hasonló nevű királyi palotához értek; innen a két híd által beövezett Forth az árbocos hajók által már nem járható.

Alig kötött ki a „Prince de Galles” a mérnök már kint is termett a parton. Öt perccel később a stirlingi pályaházhoz ért és egy óra múlva már a vonatról szállt ki Callanderben, mely igen nagy falu a Leith balpartján.

Ott, a pályaház előtt egy fiatalember várakozott, ki azonnal a mérnök elé sietett.

Harry volt, Ford Simon fia.

HARMADIK FEJEZET
Az Egyesült Királyság földalatti világa

Hogy a következő dolgokat megérthessük, - nagyon célszerű, ha a kőszénképződés történetét, legalább kivonatosan, elmondjuk.

Abban a geológiai korszakban, amikor a földgömb még alakulófélben volt, sűrű légkör vette azt körül, melyben a sok vízgőz mellett kiváltképp igen sok volt a szénsav. E gőztömegek lassankint diluviani esőzések alakjában csapódtak le és oly erővel rohantak, mintha millió; milliárd szódavizes üvegből erednének. Mindenesetre roppant szénsavdús folyadék volt az, mely akkoriban elözönlött, a még félig puha talajon, mely folytonosan, részint viharos, részint lassan múló átalakulásokat szenvedett, amikor azt, alig összesűrűsödött állagában a nap külső melege, valamint a bolygó központi tüze egyaránt hevítette. A benső melegség akkoriban még nem torlódott össze oly határozottan a földgolyó központjában. A kevésbé vastag és még csak megkeményedett földkéreg likacsain át kipárologhatott; ez magyarázza meg a hajdankornak azt az óriási buja növényzetét, milyen már csak a Vénuszon és Merkúron lehet, a naptól való csekélyebb távolságuk folytán.

A szárazulatnak akkoriban még nem határozottan kimért talaját rengeteg erdőségek lepték el. A növényvilág táplálására olyannyira szükséges szénsav bőségben volt meg. Az összes növények fák alakjában nőttek fel, - káposzta és fűnemű növények akkoriban még nem léteztek. A virágot nem hajtó, gyümölcsöt nem termő, meglehetősen egyhangú faóriások mindenütt összetorlódtak, de élőlénynek nem nyújthattak volna akkor táplálékot. A földnek elébb jobban megkellett érnie, hogy az állatvilág kifejlődése lehetségessé váljék.

Az antidiluviani erdőkben az edényes kriptogramok osztálya volt a leginkább uralkodó. Calamitesek, faszerű dobozkalászok változatai, Lepidodenronok, óriási, huszonöt-harminc méter magasságú és a törzs aljában egy méter vastag lycopodiák, páfrányok, bámulatos nagyságú sigillariák, milyenekből mintapéldányokat találtak St.-Étienne bányáiban - csupa óriási növényzet, melyek rokonutódait most csak lakott földünk növényvilágának legelsőbb osztályaiban találjuk fel, - ezek voltak a fajokba ugyan szegény, de fejlődésükben nagyszerű képviselői a növényvilágnak, mely kizárólag ama honnak -őserdőit képezték.

E fák egyébként egy végtelen lagúnafelében, az édes és sós víz vegyülékében gyökereztek. Mohón használták a belégzésre még alkalmatlan légkör szénsavát, úgyhogy azt lehetett mondani, arra voltak hivatva, hogy azokat a kőszén alakjában, a föld belsejében ártalmatlanná tegyék.

Akkoriban volt a földrengések, a talaj rémítő megrázkódtatásának kora, ami ismét a benső forrongások és plútói munka eredményének vehető, melyek a földfelületnek még bizonytalan körvonalait gyakran és hirtelen megváltoztatták. Emelkedések keletkeztek, melyek később hegyekké váltak; örvények, mélyedések, hasadékok nyíltak, a későbbi óceánok medrei. Amellett még egész erdőterületek süllyedtek a földbe, míg vagy megállhattak a már keményebb ősgránit rétegen, vagy pedig összetorlódásuk által, magukban sűrűsödtek össze, igen nehezen elmozdítható egésszé.

A föld bensejének geológiai alakulata ugyanis a következő rendszert tünteti fel: Legalul találjuk a paleozoos vagy elsődleges formációt igenis, gránit stb. melyek felső rétegeiben, az úgynevezett vörösfelső-részekben a kőszén van megtelepedve. Ezt követi a mezozoos vagy másodlagos alakulat (tarkahomokkövei kagylómésszel stb.); legfelül van a cenozoos vagy tercier alakulat és végül a kvarter, a régibb és újabb allúviumok területe.

A földnek abban a zsengekorában a meder által még nem korlátolt és a bőséges párolgás által mindenüvé elterjedt víz lerohant a még alig képződött sziklákról és lemosott pala-, homok- és mészköveket ragadott magával. Ezek a tőzegiszap-erdők felett ülepedtek meg és azokat az elemeket képezték, melyek a kőszénrétegeket elborították. Idővel - de persze itt mindig millió évekről van szó - e rétegek megkeményedtek és az elsüllyedt erdők egész tömegét, pudigkövek, palák, szilárd vagy porladozó homokkövek, homok és kavics sűrű páncéljával borították el.

Mi történt hát abban az óriási üregekben, ahol a növényvilág alapanyaga a különböző mélységekben összehalmozódott? Valóságos vegyi művelet, a desztillációnak egy neme ment végbe. Ama növény termények minden szene összegyűlt benne és lassankint abból keletkezett a kőszén kétszeres behatása alatt annak a nyomásnak és annak a rendkívül magas hőfoknak, melyek ama időkben, a föld bensőjének szomszédos tüze folytán keletkeztek.

E lassú, de ellenállhatatlan visszahatások következtében így támadt egyik birodalom a másik helyén. A növények ásványokká alakultak át. Minden, ami életét az első napok táplálékbőségének köszönhette. A különféle, amaz óriási, nem teljesen elváltozott növénytömegekbe zárt anyagok képmásukat lenyomták más, gyorsabban megkeményedett terményekre, melyek ezeket, hidraulikus nyomógép gyanánt, kiszámíthatatlan nagy erővel szorították össze. Egyidejűleg keletkeztek a még puhább kőszénrétegekben ama gyöngéd, „bámulatos finomsággal rajzolt” lenyomatai a kagylós állatoknak, zoophyteknek, tengeri csillagoknak, polipoknak, Spirifereknek,[1] sőt még a víz által lemosott halaknak és gyíkoknak.[2]

A szénrétegek keletkezésénél, úgy látszik, hogy az azokra nehezedő nyomás játszotta a legbefolyásosabb szerepet. Nagyon valószínű, hogy ennek fokától függött a különböző kőszénfajoknak képződése, - melyek most általunk elfogyasztatnak. Így a föld legmélyebb rétegeiben az antracit jelenik meg, mely úgyszólván teljes híjával van minden folyékony anyagnak, de épp ezért legbővebben rendelkezik a széngázzal. A legmagasabb fekvésekben ellenben a lignit és a korhadó fa lép fel, melyek sokkal kisebb százalékokban tartalmazzák a széngázt. E két szélső réteg közt, a nyomás fokához képest, mely a lerakodásra nehezedett, a grafitot, a zsíros és száraz kőszenet lehet találni. Az a feltevés is jogosult, hogy a tőzeg rétegek csak a kellő nyomás hidege folytán nem alakultak át tovább.