Marcin Wicha

Hogyan szerettem ki a dizájnból

– részlet –

Fordította
Mihályi Zsuzsa

Az Európai Unió finanszírozásával. Az itt szereplő vélemények és állítások a szerző(k) álláspontját tükrözik, és nem feltétlenül egyeznek meg az Európai Unió vagy az Európai Oktatási és Kulturális Végrehajtó Ügynökség (EACEA) hivatalos álláspontjával. Sem az Európai Unió, sem az EACEA nem vonható felelősségre miattuk.

A kötet megjelenését a Wacław Felczak Alapítvány támogatta.

A mű megjelenését az Instytut Książki © POLAND Fordítási Programja támogatta.

Jak przestałem kochać design
Copyright © Marcin Wicha, 2015, 2021
Hungarian translation © Mihályi Zsuzsa, 2024
Hungarian edition © Typotex, Budapest, 2024
Engedély nélkül semmilyen formában nem másolható!

ISBN 978 963 493 287 1
ISSN 2064-2989

Typotex Kiadó
Alapította Votisky Zsuzsa, 1989
A kiadó az 1795-ben alapított Magyar Könyvkiadók
és Könyvterjesztők Egyesülésének tagja.
Felelős kiadó: Németh Kinga
Borítóterv: Ángyán Júlia
Műszaki szerkesztő: Madarász György
Elektronikus könyv: Nagy Lajos

I.
Illúziók

Az urna

– A billentyűzet használatával adja meg a mellék számát, vagy várjon a telefonkezelő jelentkezésére. – És a kagylóban felhangzik Louis Armstrong hangja:

And I think to myself,
What a wonderful world!

Kíváncsi vagyok, ki választotta ezt a zenét. A krematórium igazgatója? Aki az automata telefonközpontot eladta nekik („Van egy olyan számunk, amely illik az önök tevékenységének profiljához”)? Nincs kizárva, hogy valamilyen gyászplaylisten ez az édeskés-rekedtes sztenderd az első helyezett, ezt a zenei aláfestést választják a legszívesebben a hamvasztási szertartáshoz.

Amerikai vígjátékokban sokszor felbukkan ez a cselekményszál. Hamvak retikülben, szelencében, kekszesdobozban. Földi maradványok a kandallópárkányra állított vázában, a konyhaszekrényben, az ablakpárkányon. – Mit tárolsz itt? – A nagymamát. És máris elindul az ellenállhatatlanul mulatságos bonyodalmak kavalkádja. Robbannak az újabb és újabb gegek. Leveri az urnát a macska. Egy beszívott partiarc kokainnak nézi a hamvakat. Végül a tetőpont: a hamvak szertartásos szétszórása, mindig szeles időben, hogy egy szeleburdi áramlat egyenesen a gyászolók arcába fújja a szürke felhőt. Aztán – köhögés, krákogás és ruhaporolás minden mennyiségben.

Sok hülye filmet megnéztünk együtt.

• • •

Bementem a lakásba, ahol ő már nem volt. Ide-oda szaladgáltak anyám barátnői, általános nyüzsgés mindenhol.

– A varsói vagy az országos oldalakon?

– Megtarthatom az igazolványképét?

– Volna esetleg egy kis tejszín? Jó a sima tej is, ha nincs.

Temetői iroda. Krematórium. Elvégzendő feladatok sorára tagolódik az élet. Napokkal később szakadt rám a tehetetlenség érzése, amikor átlapoztam a csillogó urnakatalógust a temetkezési vállalatnál.

Olyan volt minden modell, mint egy görög váza és egy kínai termosz keresztezése. Brokátfényben játszottak. Krómosan ragyogtak. Voltak arany, fehér-arany, malachit és fekete színben. Voltak díszes fülek és fogantyúk. Némelyik úgy nézett ki, mint egy régimódi, drótzáras befőttesüveg. Mások Micimackó csuporjára hasonlítottak. A mesterséges anyagok voltak többségben, de nem hiányzott a kínálatból a természetes kő sem (szemmel láthatóan a természetnek is akadnak rosszabb napjai).

És hát persze a keresztek. Belevésve. Ráfestve. Az urna oldalára ragasztva. Felfelé meredve (mint a Giewont hegy kicsiben). Természetesen nem maradhatott ki a töviskorona, a félprofilból ábrázolt Istenanya és az Aggodalmas Jézus. Szegény apám. A hitetlen zsidó, akit teljesen hidegen hagytak a vallási kérdések, kívül esett a célcsoporton.

A virág volt az alternatíva – fehér liliom vagy hervadt rózsa. A temetkezési szakma felfogása szerint Lengyelországban kétfajta ember él: az egyik keresztény, a másik a virágkötők szektáját képviseli.

Lapozgattam az oldalakat, a vállalat főnök asszonyának fogyott a türelme. A pillantása súlya alatt végül kiválasztottam egy modellt. Kicsit kevesebb volt rajta a dísz, kicsit egyszerűbb a formája, még a fehér rózsa is elég szerénynek mutatkozott.

Aztán néhány óráig azzal áltattam magam, hogy oké. De nem volt az. Apám sosem fogadott volna el ilyen edényt. Szemétség semmibe venni egy ember esztétikai érzékét csak azért, mert meghalt.

• • •

Hosszú évekig apám ízlése határozta meg az életünket. Gyors és végleges ítéleteket hozott. Esztétikai aknamezőn éltünk. Idővel megtanultam, hogyan kerülhetem ki a csapdákat, és ahogy kitapostam a biztonságos ösvényeket, úgy nőtt bennem a cinkosság érzése. Fegyvertársak lettünk az egész világ ellen vívott háborúban.

Apám ugyanis nem engedte be a küszöbön a rútságot.

Bekerítve éltünk, mint valamiféle vizuális amishok. Velünk szemben állt a politikai rendszer. A gazdaság. A klíma. Az ajtón túl egy centiméterrel kezdődött az olajfestékkel bemázolt fal, a műkő járólap. Ott várt a lift a szétolvadt nyomógombokkal, a panel, a késői szocializmus látványa.

Ha olyan emberekről beszélünk, akiket szerettünk, nincs helye lakonikus diagnózisnak. Ami a hozzátartozóinkra vonatkozik, az mindenképpen bonyolult és megismételhetetlen. Valójában egyszerű volt, és tipikus. Egyszerűen vannak emberek, akiknek tönkremegy a fél napjuk, ha nem megfelelő színű egy villásdugó. Akik szívesebben gubbasztanak otthon, mint hogy olyan tengerparti panzióban pihenjenek, ahol ronda a szőnyegek színe. Az ilyen nyomorultaknak kínszenvedést okoznak a vakolatot reklámozó óriásplakátok.

Igen, igen, tudom. Az ízlés osztálykategória. Hierarchiát állít fel, besorolást végez. Tükrözi a vágyainkat és a félelmeinket. Hagyja, hogy fenn hordjuk az orrunkat, ámítsuk, becsapjuk magunkat. És így tovább.

• • •

Legalább az urna kérdésében a sarkamra álltam. Egy elárvult naptárban megtaláltam annak a szobrásznak a telefonszámát, akivel apám valamikor régen együttműködött. Felhívtam. Elmagyaráztam, miről van szó. Két nap volt hátra a temetésig. A művész csodálkozás nélkül hallgatott végig. Kicsit gondolkodott.

– Csináltam virágtartókat egy ursynówi templomnak. Csak kiszedem a lábukat, és maga lesz a tökély…

Így temettem apám hamvait egy fekete gránitkockába. Az egyik oldalára rávésték a nevét. A betűtípus: Futura. Verzál. Kétszer öt betű, elegánsan arányos sorban, ahogy szerette. Büszkeség töltött el. Szép volt az urna. Az volt a baj, hogy az egyetlen ember, aki értékelni tudta volna, az egyetlen, akinek számított a véleménye, már nem élt.

II.
A rossz tervező kézikönyve

A színész

Fogalmam sincs, kinek és miért jutott eszébe a nyolcvanas évek közepén az az ötlet, hogy a bizonyítványosztást egy híres ember beszédével kell ünnepélyessé tenni. Mintha legalábbis amerikai college lettünk volna, nem egy közönséges általános iskola.

Betereltek minket a tornaterembe. Mindenki megkapta a maga szamárkönyvét. Az igazgató néni, aki a szokottnál vastagabb égszínkék púderréteget vitt fel magára, bejelentette a vendéget. A következő pillanatban üdvrivalgások közepette, ruganyos léptekkel bevonult egy középkorú csávó.

Nem volt nála népszerűbb színész akkoriban. A sokat tapasztalt, keserű, ironikus és rezignált férfi volt az állandó szerepe. A lengyel Humphrey Bogart. Csakhogy Bogart ráncaiban fel lehetett fedezni a csempész, a spanyol polgárháborút megjárt férfi vagy egy gengszter viharos kalandjait. A mi hősünk kopaszságában a hanyatló Lengyel Népköztársaság reményei és csalódásai tükröződtek. A nők magukhoz akarták ölelni. A férfiak meghívni egy felesre (ideális cimborának látszott a búbánatos italozáshoz).

Mindenhol ott volt. Verseket énekelt meleg baritonján. Popslágereket adott elő diszkókban (viccnek indult a projekt, de sikerszéria lett). Kabaréban bohóckodott, tévéjátékban hatott a szívre. Ő játszotta egy hihetetlenül népszerű gyerek- és ifjúsági sorozat főszerepét is.

– Nézd az edzőcipőjét – mondta álmélkodva az egyik osztálytársam.

– Leszarom, figyeld, rágózik!

Van a szónoknak egy olyan típusa, aki szeret úgy tenni, mintha nem lenne képben. Első szavaival bejelenti, hogy teljesen készületlen, és nagyon meglepte a meleg fogadtatás.

– Ez egy iskola, ugye? – jópofizott a színész. – Valami ünnepség van nálatok?

Na igen, ünnepség volt nálunk. Gimnáziumba készültek páran. A többség technikumba és szakmunkásképzőbe. Volt, aki megbukott. Nem sokat ígért a jövő: állást valami cipőboltban vagy irodában. Az egyik osztálytársunk mamája külföldön takarított, és kivitte magával a fiát (aki el se köszönt, úgy szívódott fel valamikor a télen). Pár fiú bűnözői karrierbe kezdett, az utolsó évben többször felkereste a rendőrség az osztályfőnökünket.

A színész mentegetőzött, hogy nem készült. Aztán kivágott egy rövid speechet nekünk meg a szüleinknek, akik a terem hátsó részében zsúfolódtak össze. A színészetről beszélt, de egyetemesebb üzenetet rejtett a mondandója.

– Ebben a szakmában – fejtegette – a legjobbnak kell lenni. Ha nem vagy a legjobb, az olyan, mintha nem is lennél. Jegyezzétek meg! Időpazarlás foglalkozni valamivel, ha nem te vagy a legjobb. Másodiknak lenni nem érdemes.

És így tovább.

Aztán a közönség kérdezhetett. Kis csönd. Feszültség. Csak a színész állkapcsa mozgott nyugodtan.

– És a művész úr szereti játszani… – Egy gyerek a nyolcadik B-ből a gyerekfilm-szuperprodukció szakállas hősének nevét mondta.

– Nem szeretem, ha az arcomra ragasztanak valamit! – felelte, és megint bemozdult az állkapcsa.

– Énekelne valamit? – vetette föl valaki.

– Hát zsozsód, fiacskám, van-e? – válaszolt kérdéssel a sztár.

Aztán elköszönt, és ugyanolyan ruganyos léptekkel elhagyta a termet. Mögötte loholt az igazgató néni az iskolai évkönyvvel a kezében.

• • •

Hazamentünk.

– Micsoda ripacs! – hajtogatta apám. – Mekkora ökörségeket mondott. Azt kellett volna elmagyaráznia, hogy minden szerepnek van jelentősége. Másodvonalbeli színészekre is szükség van. Tisztelni kell a munkájukat. Nélkülük nincs film.

És így tovább, mert apám jó és okos ember volt. Tisztességes volt, amikor a „tisztességes” szót még ki lehetett mondani irónia nélkül. Ezért tévedett.

Aznap, mielőtt még elkezdődött volna a kapitalizmus, tömör és tartalmas előadást kaptunk a rövidesen kötelező érvényűvé váló szabályokból. A legmagasabb polcon kell lenni. Nem érdemes a második sorban állni. Hiábavaló a munka, ha azt mások nem veszik észre.

Egyébként a nagy színész nem sejtette, hogy a karrierje már túl van a csúcson. Az új időkben, amelyeket olyan pontosan jósolt meg és mutatott be előttünk, ő valahogy megfakult, elveszítette a fényét. Már inkább egy családi sorozat kapcsán emlegették, ahol a középosztály egy kissé neurotikus, de rokonszenves képviselőjét alakította.

III.
Dizájnbolt

Egy kiállítás

Teresa Żarnowerówna kiállítása végtelenül szomorú lett. A múzeum ablakából a szemközti üres házra lehetett látni. Üres utcára. Lehet, hogy az időjárás, a köd volt az oka, de Łódź a leszálló alkonyatban olyan volt, mintha a doktor rendelőjének díszlete lenne a Dr. Caligariban.

Ez a szomorú avantgárd kiállítása volt. A nehéz időké. A kellemetlen helyeké.

A Művészeti Múzeum termeiben szinte minden kellemetlen volt.

Kellemetlen szalagcímek kommunista újságokban. Európát felfaló gorilla Stern poémájának borítóján. A fiatal Sztálin emelkedik ki a tömegből a Czerwony Sztandar címlapján. Meg a szanáció korának börtönei. És egy plakát „Amnesztiát követelünk” felirattal. Ákombákom betűkkel: „Szavazz a 13-as listára”.

Háború. Fotók a varsói bombázásról. Lerombolt házak képei. Libatollak. Téglák. Bútorok. Kollázs, a Luftwaffe műve.

Aztán egy éjszaka Lisszabonban. Várakozás a vízumra. És egy egész fal levelekkel teleragasztva. S. O. S., S. O. S., S. O. S. a levelein. KÖNYÖRGÖK nyomtatott betűkkel. Meg a válaszok elegáns céges papírokon, a fejlécen amerikai galériák neve. Nem, nem ismerem a hölgyet. Sosem hallottam róla. Nem láttam egyetlen munkáját sem. Alapjában véve úgy gondolom, hogy segítenünk kell az ismeretlen személyeknek is, de e pillanatban túl sok a kötelezettségünk.

(Guglizzátok ki, a szentségit – gondoljuk a leveleket nézve. – Te meg küldd el végre mailben a fotókat.)

Újabb fotók. Komor ház Lisszabonban. A hajó, amely átvitte az Atlanti-óceánon. A bevándorlási hivatalnál kihallgatott személyek listája. A neve mellett kézírásos megjegyzés: Polish Hebrew (nem engedték be).

Újabb ház, ez már Kanadában.

Mégiscsak Amerika. Egyetlenegy kiállítás. Egy karitatív szervezet hivatalnoka feljegyzi, hogy a művésznő ruházatért folyamodott.

Gouache-ok. Szobrok fotói. Alkalmi munkák, esetlegesen. És ez is: miután öngyilkos lett a művésznő, tizenegy Szűzanya-ábrázolást találtak a műhelyében. A környékbeli templomokban próbálta árulni őket („Igencsak elszomorító, hogy ezzel a módszerrel volt kénytelen megkeresni a betevőt” – olvassuk a katalógusban).

• • •

Żarnowerówna munkáiban nincs semmi báj. Ez a kiállítás legnagyobb erénye: a fájdalmas, torz és kellemetlen avantgárdra emlékezik.

Mert hiszen úgy egészében véve az avantgárd menő. Kellemes. Elegáns. Esztétikus, mint egy Futurával készült felirat. Tiszta, mint a svájci tipográfia. Mint a fehér porcelán a kedvenc táncos kávéházunkban.

Mint a villák a Saska Kępán és a luxusházak a belvárosban. Az avantgárd lett a polgári jó ízlés alapja.

Forrásmunkák

Irodalom

A kötetben szereplő idézetek, vendégszövegek esetében, ha külön nem nevezzük meg a fordítót, Mihályi Zsuzsa fordítását közöljük. (A kiadó)

Abramowicz, Janet: [cím nélkül]. In: Andrzej Turowski – Milada Ślizińska: Teresa Żarnowerówna. Artystka końca utopii, Łódź, 2014.

Borowik, Wojciech – Kuczborski, Tomasz (szerk.): N jak nowa. Od wolnego słowa do wolności. Varsó, 2012.

Budrewicz, Olgierd: Baedeker warszawski. Varsó, 1958.

Chodźko, Aleksander: Dokładny słownik polsko-angielski i angielsko-polski: czerpany z najlepszych źrodeł krajowych i obcych, a mianowicie ze słownikow polskich: Lindego. Mrongoviusa i Ropelewskiego, z angielskich: Johnsona, Webstera, Walkera, Fleming-Tibbinsa i innych. Varsó, 1929.

Forsyth, Frederick: Dzień Szakala. Ford. S. Wilkosz, Varsó, 1993. [Forsyth, Frederick: A Sakál napja. Ford. Bart István, Magvető, Budapest, 1988.]

Frutiger, Adrian: Człowiek i jego znaki. Ford. Cz. Tomaszewska, Varsó, 2003.

Gałczyński, Konstanty Ildefons: Deszcz. In: uő: Poezje, 2. kötet. Varsó, 1979.

Gałczyński, Konstanty Ildefons: Wit Stwosz. Varsó, 1979.

Goscinny, René – Sempé, Jean-Jacques: Rekreacje Mikołajka. Ford. T. Markuszewicz, E. Staniszkis, Varsó, 1964. [Goscinny, René – Sempé, Jean-Jacques: Nicolas az iskolában. Ford. Bognár Róbert, Móra, Budapest, 2022.]

Herbert, Zbigniew: Elegia na odejście. Párizs, 1990.

Herbert, Zbigniew: Hermes, pies i gwiazda. Varsó, 1957. [Herbert, Zbigniew: Kopogtató, ford. Körner Gábor. In: Zbigniew Herbert: Fortinbras gyászéneke. Kalligram, Pozsony, 2009.]

Herriot, James: Wszystkie stworzenia małe i duże. Ford. I. Doleżal-Nowicka, Varsó, 1980.

Hrabal, Bohumil: Legenda o pięknej Julci. In: Bohumil Hrabal: Legenda o pięknej Julci i inne opowiadania. Ford. A. Ścibor-Piotrowski, Krakkó, 1990.

Jansson, Tove: Pamiętniki tatusia Muminka. Ford. T. Chłapowska, Varsó, 1978.

[Jansson, Tove: Muminpapa hőstettei. Ford. Vukovári Panna. Napkút, Budapest, 2007. – Az itt közölt részlet a magyar kiadásban nem szerepel, így Mihályi Zsuzsa fordításában közöljük. (A kiadó)]

Kowalski, Grzegorz – Sitkowska, Maryla (szerk.): Powinność i bunt. Akademia Sztuk Pięknych w Warszawie 1944–2004. Varsó, 2004.

Le Corbusier: W stronę architektury. Ford. T. Swoboda, Varsó, 2012. [Le Corbusier: Új építészet felé. Ford. Rozgonyi Ádám. Corvina, Budapest, 1981.]

Linde, Samuel Bogumił: Słownik języka polskiego, II. kötet, II. rész. Varsó, 1808.

Lipiński, Eryk: Eryk i Zuzanna – plakaty: rysunki ze świata zebrał dla córki tata. Varsó, 2011.

Meisner, Krzysztof: Auto-architektura. Varsó, 1966.

Meisner, Krzysztof: Dizajn. Koszalin, 2001.

Meisner, Krzysztof: [cím nélkül]. In: Jerzy Sołtan. Monografia. Szerk. J. Gola, Varsó, 1995.

Morozowicz-Szczepkowska, Maria: Wnętrze polskiego domu dawniej i dziś. Varsó, 1928. (Idézi: P. Korduba: Ludowość na sprzedaż. Varsó, 2013.)

Najwyższa Izba Kontroli. Informacja o wynikach kontroli używania symboli państwowych przez organy administracji publicznej. Varsó, 2005.

Orwell, George: Rok 1984. Ford. T. Mirkowicz, Varsó, 1988. [George Orwell: 1984. Ford. Szíjgyártó László, Forum, Újvidék, 1986.)

Papanek, Victor: Dizajn dla realnego świata. Ford. J. Holzman, Łódź, 2012.

Puszkin, Aleksander: Eugeniusz Oniegin. Ford. J. Tuwim, Varsó, 1998. [Puskin, Alekszandr: Anyegin. Ford. Áprily Lajos, Európa, Budapest, 1976.]

Rilke, Rainer Maria: Starożytny tors Apollina. In: uő: Wybór poezji. Ford. M. Jastrun, Krakkó, 1964. [Rilke, Rainer Maria: Archaikus Apolló-torzó, ford. Tóth Árpád. In: Rainer Maria Rilke versei. Európa, Budapest, 1983.]

Rubinstein, Nela: Kuchnia Neli. Ford. E. Jasińska, Varsó, 1990.

Słownik języka polskiego, IV. kötet. Szerk. A. Kryński, W. Niedźwiedzki, Varsó, 1900.

Słownik języka polskiego, obejmujący: oprócz zbioru właściwie polskich, znaczną liczbę wyrazów z obcych języków polskiemu przyswojonych. Szerk. A. Zdanowicz, M. B. Szyszko, J. Filipowicz, W. Tomaszewicz, F. Czepieliński, W. Korotyński, B. Trentowski, Vilna, 1861.

Solarz, Ewa: D. E. S. I. G. N. Varsó, 2010.

Solarz, Ewa: Ilustrowany elementarz dizajnu. Varsó, 2012.

Springer, Filip: Wanna z kolumnadą. Wołowiec, 2013.

Sudjic, Deyan: Język rzeczy. Ford. A. Puchejda, Krakkó, 2013.

Szymański, Edward: Satyry. Varsó, 1962.

Ważyk, Adam: Poemat dla dorosłych i inne wiersze. Varsó, 1956.

Zumthor, Peter: Myślenie architekturą. Ford. A. Kożuch, Krakkó, 2010.

Folyóiratok

Dokąd idziemy? Z Jerzym Hausnerem rozmawiał Grzegorz Sroczyński. Gazeta Wyborcza, 2014. augusztus 9.

Potrzeba publicznego luksusu. Z Grażyną Kulczyk rozmawiała Katarzyna Wężyk. Gazeta Wyborcza, 2014. szeptember 26.

Pierwsze ławki przeciw bezdomnym koło dworca. Nie da się na nich spać. Gazeta Wyborcza, Szczecin, 2014. augusztus 12.

Projekt, 1964, 4.

Projekt, 1965, 3.

Projekt, 1969, 2.

Ty i Ja, 1966, 5 (73).

Ty i Ja, 1967, 1 (81).

Ty i Ja, 1971, 3 (131).

Ty i Ja, 1972, 6 (146).

Dariusz Bartoszewicz: Na Ursynowie atrakcji mało, teraz usuną Dom Sztuki? Gazeta Wyborcza, 2010. június 4.

Arsienij Roginski: Za naszą i waszą przeszłość. Szerk. P. Mitzner, Karta, 1996, 20.

Szymon Syrkus: Preliminarz architektury. Praesens, 1926, 1.

Internet

Co zmieniło się w rosyjskiej armii? Wykład Aleksandra Golca. Ford. Z. Dzięciołowski, Media w Rosji internetes oldal, »media-w-rosji.blogspot.com«

I znowu przegraliśmy Powstanie. Blog Zdzisława Pietrasika. »pietrasik.blog.polityka.pl«

Jak kolorowali Powstanie. »tvnwarszawa.tvn24.pl«

Pragnienie rzeczy. Z Teresą Kuczyńską rozmawia Klara Czerniewska, „Dwutygodnik.com” 2012, nr 84.

The History and Evolution of the LEGO Minifigure. »toys2remember.com«

Illusztrációk jegyzéke

1. Nagymami méze (újságrészlet)

2. Sigeo Fukuda: Victory 1945

3. Gerd Arntz ISOTYPE piktogramjai

4. Lego. Fotó: Tomek Frycz

5. Edward Wadsworth: Kápráztató mintával festett hajók a liverpooli szárazdokkban

6. Alfa. Fotó: Topory. Eng. CC BY-SA 3.0

7. Waldemar Świerzy: Gillespie

8. Marek Nowakowski: Jelentés a hadiállapotról

9. A Marszałkowska utcai első McDonald’s. Fotó: PAP/CAF – Grzegorz Press

10. Henryk Tomaszewski: Henry Moore szoborkiállítása

11. Teresa Zarnowerowna: Borítóterv Anatol Stern Európa című verséhez. Fotó: Piotr Rypson

12. iBook. Fotó: Carl Berkeley. Eng. CC BY-ND 2.011

13. Philippe Starck Salif citrusfacsarója. Fotó: Niklas Morberg. Eng. CC BY-SA 2.0

14. Ford Galaxie. Fotó: Greg Gjerdingen. Eng. CC BY-SA 2.0.

Tartalom

I. Illúziók

Az urna

Mit tudtam meg a dizájnról úgy, hogy ki sem tettem a lábam a lakásból

Neked válogattuk

A Senatorska utca

Cementeszsákok (és pezsgős puskacső)

A póráz

Tűfilcek

Filctollak

Spanyol kastélyok

Emberi lépték

A Gutenberg-legó

A dzsip

A tekerőgombos készülék

Świerzy

A plakátok iróniája

A jelentés

Kettő meg kettő

Várostervezés

II. A rossz tervező kézikönyve

A színész

Vegyes

A bőségburger

A rondaság problémája (avagy mester és tanítvány)

Antidizájn-gyorstalpaló

Logoszkák

Honfitársunk, Paul Rand

A harcsa

Kilenc darab zászló

Kiszínezve

A fekete spirál

„Már láttam ilyen filmeket”

Csillámpor

A svájci sajt

III. Dizájnbolt

Egy kiállítás

Szeress bele a dizájnba!

Ha megszakad a társalgás

A dizájnbolt

Táska repülőre

Németek után maradt bútorokat adok-veszek

A kisasztal

A facsaró

A citrusfacsaró kommentfala (színmű)

A Grażyna Kulczykról elnevezett pad

A kisvárosi fodrász

Szekrény és fal

A fedél alatt

A Galaxie 500

A bécsi szék

Forrásmunkák

Illusztrációk jegyzéke

Jegyzetek

Kedves Olvasó!
Köszönjük, hogy kínálatunkból választott olvasnivalót!
Újabb kiadványainkról, akcióinkról a typotex.hu és a facebook.com/typotexkiado oldalakon értesülhet.

ISBN 978 963 493 287 1

Felhasznált betűtípus:
Noto Serif – SIL OFL

www.interkonyv.hu