Elissa Sussman

MÓKÁS, HOGY
KÉRDEZED

TÍZ ÉVIG SZUNNYADÓ
PARÁZS

Kossuth Kiadó

Tartalom

Előszó

Első fejezet

Második fejezet

Harmadik fejezet

Negyedik fejezet

Ötödik fejezet

Hatodik fejezet

Hetedik fejezet

Nyolcadik fejezet

Kilencedik fejezet

Tizedik fejezet

Tizenegyedik fejezet

Tizenkettedek fejezet

Tizenharmadik fejezet

Tizennegyedik fejezet

Tizenötödik fejezet

Tizenhatodik fejezet

Tizenhetedik fejezet

Tizennyolcadik fejezet

Tizenkilencedik fejezet

Huszadik fejezet

Huszonegyedik fejezet

Huszonkettedik fejezet

Huszonharmadik fejezet

Huszonnegyedik fejezet

Huszonötödik fejezet

Huszonhatodik fejezet

Huszonhetedik fejezet

Huszonnyolcadik fejezet

Huszonkilencedik fejezet

Harmincadik fejezet

Köszönetnyilvánítás

Impresszum

Johnnak

Minden történetem szerelmi történet – miattad.

– Olyan szerelmesek!

– Mint két galamb.

(PHILADELPHIAI TÖRTÉNET)

Előszó

– Ő akart téged – mondja Alexandra.

Még jó, hogy csak telefonálunk, mert biztos vagyok benne, hogy a Broad Sheets magazin főszerkesztője nem méltányolná a gyilkos pillantást, amit a kijelzőmre vetek. És persze tudom, hogy nem is sejtené, miért.

– Hülyeség – felelem.

Félig-meddig azt remélem, hogy nem ért majd velem egyet, és zavarba ejt, amikor rájövök: lélegzet-visszafojtva várom a válaszát.

– Oké, oké – ismeri be. – Az emberei akartak téged.

Ennek tényleg van értelme. A cikk, amelyet tíz évvel ezelőtt Gabe Parkerről írtam, a PR-csapat vágyálma lehetett. Pontosan azt a fajta nyilvánosságot biztosította Gabe-nek, amelyért az emberek bármennyi pénzt megadnának. És lényegében ez az, amit most is szeretnének felidézni.

Nem is hibáztathatom őket ezért. A pokolba is, lefogadom, hogy a saját sajtósom is seggbe rúgná magát, amiért nem neki jutott először eszébe. Csatasorba állítani a sztárokat, satöbbi.

Az a cikk az oka, hogy tíz év elteltével, függetlenül attól, hogy éppen mit szeretnék reklámozni, vagy milyen tárgyban készítenek velem interjút, még mindig felteszik pontosan ugyanazt a kérdést.

És én mindig pontosan ugyanazt a választ adom.

– Nem, nem történt semmi – mondom szélesen mosolyogva. – Nem mintha nem akartam volna.

Az egóm még mindig ugrik egyet, amikor az emberek egy laza, felszabadult biccentés kíséretében elfogadják ezt a választ. De megértem őket. Ez a márkajegyem. Egy nőé, aki képes eltölteni egy egész hétvégét, teljesen ártatlanul, egy épp a pályája csúcsán lévő hollywoodi szívtipró társaságában. Nem kellett megfenyegetnem az olvasókat. Enélkül is tudtak azonosulni velem, mint „átlagos lánnyal”, aki lehetőséget kapott egy ilyen figurával, mint Gabe Parker, és képes volt elszalasztani.

Az is segített, ahogy Gabe reagált – a cikk megjelenése után villámgyorsan feleségül vette a káprázatos, exmodell filmbeli partnernőjét, amivel napnál világosabban bebizonyosodott, hogy egyszerűen nem voltam az esete.

Sértő, de szükséges nyilvános elutasítás volt ez. Olyasmi, ami szakmai értelemben csodákat művelt az életemben.

Szeretetre méltóvá tett. Elérhetővé. Szimpatikussá.

Így aztán szívesen fizettek a cikkeimért.

Aztán a könyveimért.

Ennek köszönhettem a saját karrieremet.

– Azt akarják, hogy mindent megismételjetek abból a hétvégéből, amit csak lehet – mondja Alexandra. – Gabe pár órán belül megérkezik Los Angelesbe.

Lélekben felröhögök. Még soha nem zajlott le egy ilyen interjú akkor, amikor kellett volna. Még azt a bizonyos első hétvégét is legalább kétszer át kellett tervezni. Mégis, igazán meglepő, milyen sietve igyekeznek ezt most tető alá hozni. Így nem hagynak időt arra, hogy felkészüljek, informálódjak.

Biztos azt feltételezik, hogy legalább valamilyen szinten tíz éve erre készülök.

Nem tévednek. Mert az az igazság, hogy az eltelt tíz évben legalább annyira menekültem is attól az egykori interjútól, mint amennyit profitáltam belőle.

Vagyis Gabe Parkertől.

– Neked új papírkötésű könyved jelenik meg – folytatja Alexandra. – Neki meg új filmje.

Egyikre sem kellett emlékeztetnie.

A várható szakmai előnyök világosak.

Ami a személyes részt illeti…

Lehetetlenség mellőzni Gabe-et és a karrierje fordulatait. A mendemonda az autóbalesetről és az, hogy képtelenség volt figyelmen kívül hagyni őt az eltelt öt évben, mind igaz. Mindenki tudja, hogy a harmadik Bond-filmje után egyszerűen kirúgták. Mindenki tudja, hogy a házassága Jacinda Lockwooddal elérkezett a zavarba ejtő, prózai végkifejlethez. Mindenki tudja, hogy ki-be járkált a különféle rehabilitációs intézetekben.

Mindenki úgy véli, hogy ez az új filmje vagy újjáéleszti a karrierjét, vagy örökre véget vet neki.

– Átküldhetem a tervezetet – mondja Alexandra. – Nézd meg, mit gondolsz róla.

Beleharapok a nyelvembe, és lenyelem azt, ami esetleg a csípős, kellemetlen válaszom lehetett volna. Tudom, hogy Alexandra segíteni akar. Tudom, hogy azt szeretné, ha ez az interjú ugyanolyan sikeres lenne, mint az első.

Tudom, hogy már a puszta gondolat is hálátlanság, hogy akár vissza is utasíthatom.

De a gondolat, hogy ott ülök szemben Gabe Parkerrel ennyi év után, úgy téve, mintha nem játszottam volna le magamban százszor is, újra meg újra azt a hétvégét, és nem gondolnék még mindig azokra a pillanatokra, amelyeket megosztottunk egymással, tettetni, hogy amit közhírré tettem a világ előtt, az az igazság, és valóban semmi sem történt köztünk…

Nos hát… Mindez enyhén szólva elbizonytalanít.

– Azt mondják, jó az új filmje – mondja Alexandra.

A Philadelphiai történet újraforgatásáról van szó. A kedvenc filmemről. Egyike annak a tíztucatnyi témának, amiről Gabe és én olyan sokat beszélgettünk.

Tíz évvel ezelőtt Gabe tökéletes választás lett volna Mike Connor szerepére, a küszködő íróéra, aki az előkelő Tracy Lord kegyeiért küzd. Most, negyvenévesen, az alkoholista exférjet alakítja, C. K. Dexter Havent.

Máris felmerült ezzel kapcsolatban vagy egy tucatnyi ellenérzés – hogy ez a szerep mennyire megfelel Gabe valódi élettörténetének, és talán egyáltalán nem is színészi teljesítmény. Hogy talán csak leleményes szereposztásról van szó. Hogy Gabe hogyan került a partvonalra, és talán nem is érdemel második esélyt.

Abban sem hitt senki, hogy megérdemli a Bond-szerepeket.

Nem kell megnéznem a filmet ahhoz, hogy tudjam, biztosan tökéletesen játszik benne. Ahogy azt is tudom, hogy szembemenni a saját kiadómmal, Gabe menedzsmentjével vagy a saját terapeutámmal (már ha elmondanám neki) teljesen hiábavaló lenne.

– Egy órakor vár az étteremben – folytatja Alexandra. – De ha tényleg nem akarod, akkor küldhetek egy…

– Megcsinálom – mondom neki.

Egész karrierem alatt csak egyetlen interjútól futamodtam meg – nem fogok még egyszer.

Ehelyett megpróbálom visszanyelni a fenyegető végzet zamatát. Olyan, mintha egy igazán jó hamburgert ennék egy nagyon keserű sörrel. Mint egy kupica zselés rövidital és mellé pattogatott kukorica.

Vagy valami nagyon drága mentolos fogpaszta.

Tudom, hogy ha elfogadom ezt a megbízatást, megkapom a választ az összes megválaszolatlan kérdésre, amit az elmúlt tíz év során feltettem magamnak.

Akármi következik, az, amit Gabe és én egy évtizeddel ezelőtt elkezdtünk azon a hétvégén, most végre megkapja a méltó befejezést.

BROAD SHEETS

Gabe Parker: Rázva, nem keverve – első rész

ÍRTA: CHANI HOROWITZ

Gabe Parker mezítláb van, a felsőteste meztelen, és egy kiskutyát szorongat.

– Elnézést – mondja. – Csak bérlem ezt a helyet. Megfogná egy pillanatra, amíg ezt elintézem?

A kérdés a tízhetes fekete keverék kutyusra vonatkozik. Az elintéznivaló nem más, mint a bepiszkolt padló, amit Gabe most a trikójával töröl fel.

A konyhában állok, fogom a kapálózó, bundás kutyakölyköt, és nézem Hollywood legnagyobb szívtipróját, aki éppen kutyapisit törölget a padlóról.

Ez nem fantázia. Hanem a valóság.

Általában húsz dollárt kell fizetnem azért (és újabb negyvenet a pattogatott kukoricáért és az üdítőért), hogy ilyen kiváló rálátást nyerjek Gabe Parker hasizmaira és bicepszére. De a mai napon mégis én vagyok az, akinek fizetnek azért, hogy eltöltsek pár órát ezen testrészek társaságában – beleértve a többit is.

– Gabe annyira szeretetreméltó – idézték a filmbeli partnerét, Marissa Merinót.

– Minden szempontból igazi férfi – jelentette ki Jackson Ritter, egy másik szereplő.

Ez az általános vélekedés – hogy Gabe Parker pontosan olyan elbűvölő és az elvárásoknak megfelelő személy, mint a filmvásznon.

Tudom, hogy miközben ezt olvassák, titokban azt remélik, hogy majd azt mondom, mindez hazugság – hogy csak a hollywoodi reklámgépezet dolgozik, de Gabe Parker amúgy egy szoknyavadász szemétláda, akinek különösen hatékony PR-csapata van, és képesek olyan tökéletes képet alkotni egy emberről, ami nyilvánvalóan nem is lehet igaz.

De ez egy valóságos ember. És nagyon mutatós.

Gabe befejezi a feltakarítást a kutyája után, a trikóját bedobja a szemetesbe, aztán odajön hozzám, kezébe veszi a kölyök pofáját, és duruzsol neki.

– Semmi baj, szivi – mondja neki. – Nem a te hibád. Annyira szeretlek.

Mondtam már, hogy még mindig én tartom a kutyát? És hogy Gabe még mindig félpucér? Csodás illata van, jut eszembe. Fa, borsmenta, meg annak a Ford Focusnak a hátsó ülése, ahol életed legelső csókját kaptad attól a sráctól a zsidó nyári táborban, akiről tudtad, hogy már az összes barátnőddel csókolózott, de pirszinget hord a szemöldökében, és kiderült, hogy tényleg nagyon-nagyon ügyesen bánik a nyelvével.

Még csak öt perce tart az interjúnk, de máris hátrányba kerültem.

Sajnálatos módon Gabe inget vesz fel, és mi hárman – én, ő meg a kutyus – ebédelni indulunk. Gabe-nek van egy kedvenc helye a közelben, ami szerinte nem túl zsúfolt, és ahol nem zavarja senki. Egy kicsit az otthonára emlékezteti.

Lélekben felkészülök arra, hogy mi várható – a nagy sztár ódákat zeng a kisvárosról, ahol felcseperedett, arról, hogy mennyire szereti Los Angelest, de istenem, mennyire hiányzik neki mégis a szülővárosa, ahol senkit sem érdekelt a pénz és a hírnév.

Végül is nem most jöttem le a falvédőről. Vagyis nem először látok rodeót.

Persze hogy elmondja ezeket, de Gabe Parker varázsa abban áll, hogy el is hiszem neki.

Ha már a rodeónál tartunk: sajnálattal kell elmondanom, hogy az ebéd felé vezető autóúton Gabe összetöri a montanai férfi képének egy részét azzal, hogy közli: a Jéghideg otthon című filmben játszott szerepe előtt soha nem ült lóháton – az volt az első alkalom, amikor a nézők először láthatták őt ing nélkül.

– Nem voltak farmok, se lovaglás – meséli. – Egy kisvárosban nőttem fel.

Gabe pontosan úgy fest, mint egy fickó, akinek filmsztárnak kell lennie. A fejek megfordulnak utána, és nem csak azért, mert száznyolcvanöt centi magas, és egy bájos kiskutyát tart a kezében. Hanem mert azt a kimondhatatlan minőséget sugározza, amit mi mind bepalackoznánk és árusítani szeretnénk, ha tehetnénk.

És igen, hölgyeim – ő tényleg száznyolcvanöt centi. Nem az a hollywoodi száznyolcvan, ami inkább százhetvenkettő, hanem valóban a magasba tornyosuló, megtermett férfiember. Ezt tényként állíthatom, mert én magam vagyok az a bizonyos hollywoodi százhetvenkettő.

Az étterem hátsó részében kapunk helyet, ahol van egy kis belső kert a kutyának. Tizenöt perc, mire eljutunk odáig, leginkább azért, mert Gabe minduntalan megáll, és beszélget a személyzettel.

Mint látható, itt mindenki ismeri őt. Törzsvendég.

– Madison, drága, csodálatosan nézel ki – mondja, mikor odajön a pincérlány felvenni a rendelést.

A lány sugárzik, várandós, és elhessegeti a bókot.

– Komolyan gondolom – mondja Gabe. – A férjednek folyamatosan mondogatnia kéne. Minden egyes nap. Térden állva.

Eléggé biztos vagyok benne, hogy ha én lennék terhes, és ezt hallanám, azonnal elfolyna a magzatvizem.

De Madison csak nevet, felveszi a rendelésünket, megveregeti Gabe kiskutyájának a fejét, majd ellebeg a konyha felé, kecsesebben, mint amire én valaha is képes lennék, gyerekkel a hasamban vagy anélkül.

Mindketten hamburgert és sört rendeltünk.

Beszélgetünk Gabe Montanában töltött gyerekkoráról. Arról, hogy milyen közel áll hozzá a családja, különösen a nővére, Lauren. Egy évvel idősebb nála, és a legjobb barátok.

– Tudom, ez közhelyesen hangzik – mondja. – De tényleg így van.

Aztán a könyvesbolt jön szóba. Amit Laurennek és az édesanyjának vásárolt az első nagy sikere után.

– Amolyan könyves- és kézművesbolt – hangsúlyozza. – Lauren megőrül, ha ezt nem teszem hozzá.

Úgy hívják, hogy Cozy. Weboldaluk is van, ahol Gabe könyveket ajánl, annak ellenére, hogy régebbi interjúk szerint ő kis korában sosem volt valami nagy könyvfaló.

– Édesanyám angoltanár, úgyhogy kissé zavarba ejtette, hogy olyan fia van, aki nem szereti a könyveket – mondja. – De igazából csak későn érő típus voltam. Most már rengeteget olvasok. A könyvesbolt anyám álma volt. Lauren pedig mindig nagyon ügyes volt a kézműves dolgok terén – a sütésben, a kreatívkodásban és egyebekben. Még most is köt nekem egy pulóvert minden karácsonykor.

Beleharapok a nyelvembe, nehogy elsüssem a szokványos tréfát: „Miből készülnek? A fiúiból?”

Ha esetleg érdekelné a kedves olvasót: Gabe egyedülálló.

– Csak pletyka – mondja, amikor Jacindáról kérdezem. – Barátok vagyunk, és filmbeli partnerek, ez minden.

Jacinda Lockwood a legújabb Bond-lány a legújabb Bond számára. Őket kettejüket számtalanszor lefotózták már együtt, mikor étteremből jöttek ki, egymással szoros közelségben álldogálva sötét párizsi utcákon, sőt párszor kézen fogva is.

– Édes lány – mondja Gabe. – De nincs ebben semmi több.

Rendel egy második sört. Én könnyűsúlyú vagyok, úgyhogy kihagyom.

Emlékezzenek majd vissza erre a kis részletre később, barátaim. Másfelé tartó utakra és hasonlókra.

Megkérdezem, hogy érzi magát így, hogy ilyen ikonikus szerepet kapott – első amerikai színészként, aki eljátssza ezt az úri kalandort.

– Ideges vagyok – feleli. – Sőt szorongok. Majdnem nemet mondtam rá.

Ez az a narratíva, amit az ő csapata és a film producerei is hangoztattak, és én szkeptikusan hallgattam. De amikor rákérdezek, Gabe egész viselkedése megváltozik. Eddig nyíltan és vidáman, készséggel válaszolt a kérdésekre.

De most egy komor árnyalatot ad a beszélgetésnek. Nem néz rám, a szalvétáját bámulja, amit szoros csomóba tekert. Hosszú ideig hallgat.

Megkérdezem, hogy a kétkedő reakciók zavarják-e.

– Több mint szerencsés vagyok – mondja. – Csak az érdekel, hogy jól eljátsszam ezt a szerepet.

Aztán vállat von.

– Hogy aggódom-e, hogy igazuk van? Hát persze. Ki ne aggódna?

Az „ők” nem mások, mint azok a Bond-rajongók, akik dühös cikkeket írnak, és a blogjaikban kellemetlen posztokat tesznek közzé, gondosan részletezve az okokat, miért lesz Gabe a létező legrosszabb választás a 007-es szerepére. Például, hogy amerikai. Hogy nem Oliver Matthias. Mert a közönség ahhoz szokott, hogy Gabe Parker termetes, együgyű fajankókat játszik.

Aztán itt van az egész Angyalok Amerikában dolog.

Rendel egy harmadik sört.

– A sajtósom a fejemet venné, ha látná – mondja nekem. – Kettőnél le kellene állnom, de péntek van! Hé, mit csinál ezután?

Húsz perccel később úton vagyunk, a kutyussal együtt, hogy megnézzünk egy házat a Hollywood Hillsen.

Többet szeretném kérdezni Bondról, különösen, ha ő szivárogtatta ki a meghallgatás körülményeit online, de körülbelül ezen a ponton történik, kedves olvasók, hogy zavarba ejtő módon elveszítem a kontrollt az interjú irányítása felett.

Ez az a pillanat, mikor Gabe kezd el meginterjúvolni engem.

– Maga innen származik, ugye? Húha, az durva lehetett. Én el sem tudom képzelni, milyen lehet Los Angelesben felnőni. Los Angelesben nőtt fel, ugye? Sokan L. A.-t mondanak, de a Narancsvidéket értik alatta, vagy Valenciát, vagy Anaheimet, és én történetesen tudom, hogy az eredeti helybéliek ezeket nem is igazán tartják Los Angeleshez tartozónak. Ugye?

Mindkét dologban igaza van. Abban is, hogy Los Angelesből származom, és abban is, hogy mind nagyon ingerlékenyek leszünk, ha közeli városokból a helyi lakosok kijelentik, hogy közülünk valók.

– Ez a hely még mindig varázslatos számomra – mondja. – Most már majdnem öt éve, hogy itt vagyok, csináltam nyolc filmet, de még mindig csupa csoda. Fogadni mernék, hogy ettől most baleknak nézek ki.

De nem úgy van. Inkább embertelenül vonzó lesz tőle.

A kiskutya álomba szenderült az ölében.

– Még nem adtam neki nevet – mondja Gabe. – Várom, hogy magától rám találjon az a név.

Egy bámulatos, fehér kövekből épült udvarház előtt állunk meg.

Gabe elengedi a kutyust, hogy önállóan felfedezze a hátsó kertet, mialatt mi túrázunk a különlegességek között. Az ingatlanügynök nőszemély jóformán kétrét görnyed, hogy eladja ezt a házat, de szerencsétlenségére Gabe úgy döntött, hogy az én véleményem sokat nyomhat a latban.

És, bár a ház gyönyörű, de nem az én stílusom. Ami a mai napon azt jelenti, hogy nem is Gabe stílusa.

Elköszönünk az ingatlanügynöktől, aztán mi magunk is búcsúzkodni kezdünk. Gabe sok órát szánt rám az idejéből, és mégis, valahogy nem állok készen a búcsúzásra. Teljesen megbabonázott a leendő Bond. Csupán ennyi a mentségem mindarra, ami ezek után történt.

Gabe megemlíti, hogy a következő estén egy filmbemutatóra hivatalos, és miközben visszaadom neki az alvó kutyakölyköt, valahogy sikerül megoldanom, hogy meghívjon arra, meg az utána következő buliba.

Első fejezet

Túl korán és nedvesen érkeztem meg hozzá. A kék lenvászon blúz, ami az otthoni tükrömben még professzionálisnak és előnyösnek tűnt, most sötét, nyirkos félholdakban tapadt a hónaljamhoz. Felemeltem a karomat, és beindítottam a légkondit a kocsimban, abban a reményben, hogy megszárítja a blúzomat, és közben kiűzi az idegességet a szervezetemből.

Csináltam már interjút hírességekkel.

Sőt, természetfeletti módon gyönyörű hírességekkel is csináltam már interjút.

De ez most más volt.

Gabe Parker nem csak egyszerűen egy híresség volt nekem. Ő volt az egyes számú hősöm, akitől ugrándozott a szívem, izzadt a tenyerem, és összeszorult a két combom, a szívem csücske vágyálom. Számtalan kiterjedt, részletes fantáziát szőttem már róla. Rengeteg paparazzo felvételt kutattam fel. Egészen ma reggelig egy félmeztelen fényképe volt a képernyőm titkos háttere.

Nem tudtam megőrizni a hidegvérem, ha Gabe Parker jött szóba.

Ha Jeremy és én még mindig jártunk volna, komoly esély lett volna rá, hogy megpróbálja megvétózni ezt az interjút. Tudta, hogy érzek Gabe iránt. Mikor ragaszkodott hozzá, hogy megnevezzük a kedvenc hírességeinket, és én Gabe Parkert választottam, Jeremy felhúzta az orrát.

Persze ez az egész nagyon nevetséges volt.

Gabe kedves, bűbájos és szeretetre méltó lett volna mindenképp. Nem azért, mert tetszem neki, vagy mert azt gondolná, hogy érdekes vagyok, netán hirtelen bármiféle mély érzelmi kapcsolat alakulna ki köztünk. Hanem mert az a dolga, hogy elbűvöljön. Az enyém pedig az, hogy hagyjam magam elbűvölni.

Gabe menedzsmentje nagyon-nagyon világosan értésemre adta, hogy milyen profilt várnak el tőlem. Hogy mit akarnak cserébe azért, hogy a Broad Sheets hozzáfér Gabe-hez, még mielőtt elkezdődik a filmforgatás.

Olyan sztorit akartak, ami elfeledteti az elutasító sajtót, ami a szereplőválogatást követte. Olyan sztorit akartak, ami meggyőzi a kétkedőket, hogy ő a legjobb választás Bond szerepére. Azt várták tőlem, hogy a sztorimmal eladjam őt Amerikának. Meg az egész világnak.

Én viszont olyan sztorit akartam, ami hosszú távra munkát biztosít nekem.

Eddig körülbelül úgy vezettem blogot és küldözgettem novellákat irodalmi magazinoknak, mintha köveket dobálnék az óceánba.

Egyetlenegy írásomat sikerült csak publikálnom, és már azt fontolgattam, hogy talán fel kellene adnom az íróságról szőtt álmaimat. És éppen ekkor kaptam meg az esélyt a Broad Sheets szerkesztőségétől.

Egy volt professzorom ajánlott be nekik, aki egyszer „mainstreamnek” nevezte az írásaimat, aminél nagyobb sértést el sem lehet képzelni egy nagy megbecsülésnek örvendő művészeti mesterprogramban, de úgy tűnik, a Broad Sheets éppen ezt kereste.

Jeremy amolyan töltelékdaraboknak nevezte azokat a munkákat, amiket csináltam, de attól még megünnepeltük, amikor megkaptam ezt a feladatot – és az első fizetésem jó részét mérhetetlen sültkrumpli-adagokra és kedvezményes órák alatt ledöntött sörökre költöttük.

A Broad Sheets szerkesztői, úgy tűnik, szerették az írásaimat – legalábbis folyamatosan elláttak munkákkal, és így minden hónapban ki tudtam fizetni a számláimat az írással szerzett pénzből, amit komoly sikernek könyvelhettem el.