Láng Csaba

Az elveszíthetetlen könnyű szárnyai

Feljegyzések, reflexiók

Lepk’ember könyvek 2

Impresszum

Kalota Művészeti Közhasznú Alapítvány
Napkút Kiadó Kft.
1027 Budapest, Fazekas u. 10–14.
Telefon: (1) 787-5889
Mobil: (70) 617-8231
E-mail: napkut@gmail.com
Honlap: www.napkut.hu

Szerkesztő: Szűcs Anna Emília
Szöveggondozó: Kütsön Nikolett
Tördelőszerkesztő: Szondi Bence

© Láng Csaba, 2026
© Napkút Kiadó, 2026

ISBN 978 615 6968 72 2

Elválasztási hibák minden igyekeztünk ellenére előfordulhatnak, különösen az idegenek nevekben, szavakban.

Emil Cioran szellemének ajánlva

Könnyek

„Mindent felül kell vizsgálni, még a zokogást is.”

Emil Cioran

105 merítés a könnyek kútjából, amíg beesik a fény

1.

Egy kisgyermek sír
Valahol távol
Ég az élet lángja

Ebben a fájdalmas sírásban érzed
Itt vagy még

Ebben a fájdalmas sírásban vonul az élet
Mint láthatatlan
……………….
S mi hamvadó, könnytelen gyertyák tartjuk
A fényt

2.

Az arc nem úgy tűnik át az időn, ahogy a holdfény jön át a vízen; inkább, ahogy az igazság tör át a szépségen, mint meglepő módon betartott ígéret. Igazság, bezárva egy sorsba, egy pillantásba, Isten könnyével pecsételt szemekbe… feltépni a pecsétet annyi, mint sírni, annyi, mint megérteni. (Lány gyöngy fülbevalóval)

3.

A tiszta fájdalom jegén
A könnyek legyőzhetetlen serege
A gyermek-királyra vár.

4.

Gyertyák vagyunk. Az örök tűzből csókolta ránk nyomát, melegét az ismeretlen. A sötétség ölel, és folynak a könnyeink.

5.

Verseim nem versek, inkább variációk könnyekre. Alapvetően zenei kategória. Nem a dallam, a ritmus miatt van így, hanem az idegrendszer egy bizonyos feszessége miatt, amelyet olykor megpendít bennem valami, mint a hárfa húrjait. Ahogy a heves szél esőcseppeket tép a sűrű felhőből, úgy szállnának szememből a könnyek, egy felsértett élet gondolatai.

6.

Katarzis: mintha fájdalmak lángcsokraiból gyújtanánk ellentüzet a lélekben, tűzvészt, amelyben porrá ég maga a szenvedés. Bizonyíték erre a kiomló forró könny.

7.

Reggel, ahogy felkeltem, első dolgom az volt, hogy kimentem a kertbe, és sietve átöleltem az óriás diófát, amit délben kivágnak. Talán mert el akartam búcsúzni tőle, megköszönve neki az árnyékát, a termését, a közelségét. Vagy egyszerűen csak szégyelltem magam, hogy csak úgy eltehetem az útból, és még csak tiltakozni sem tud. Jó lelkiismeretet akartam szerezni magamnak olcsón, könnyedén. Ahogy megöleltem, olyan volt, mintha ő vigasztalna engem. Rögtön megéreztem, milyen törékeny vagyok. Mintha csak egy lepke szállt volna rá. Hallgatásának keménységén át meghallottam saját szívem dobbanásait. Nem érte zokogott ez a szív, hanem csak önmagáért. Egy titkos rettegés tűje járta át pillangószívemet, s e tű hegye most ebbe a fába volt szúrva. Tisztán éreztem bensőm remegését. Mint Apollodórosz Platón Phaidon c. dialógusában, vigasztalanul zokogott bennem valami egy felfoghatatlan tisztaságú bölcsesség előtt, amely magába zárul, mint Szókratész utolsó érve a halhatatlanság mellett. Ez a bölcsesség, ez a hallgatás eltaszít magától, ehhez nem vagyok elég kemény, elég türelmes. Zokogásomba taszít, legjobb esetben.

Kitárva könnyek felhős szárnyait, kitépi magát a szív.

8.

Nem hiszek a saját szavaimnak. Egyenesen undorítanak a negédes szavak, amelyekkel eddig kereskedtem. Halpénzek, csillogó pikkelyek csupán, amelyek értéke egyedül a könnyek tengermélyi világában van.

9.

Mintha összeroppannék idegfeszültségem következtében a hatalmas nyomás alatt. Gyakran a hipertenzió, hipertónia nem a magasság dimenzióját idézi meg, hanem inkább egy mélytengeri árok abisszikus mélységét. S a könnyek nem mások, mint az összeroppanó búvárkabinom utolsó levegőbuborékjai, amelyek a fény felé törnek, hogy lélegzethez jussak általuk.

Avagy egy könnykopoltyúval lélegző tengeri teremtmény lennék?

10.

Könnyekkel töltött léggömb vagyok, amellyel egy bolond kisgyerek játszik. Fel-alá bukdácsolok súlyos könnyedséggel. Olykor egyetlen érzés szilánkjától kidurranok.

11.

Mindig büszke voltam a könnyeimre, mintha drága harmatcseppek lennének egy nyári hajnalon, amelyek összegyűjtve a nap sugarait felgyújtják a tarlót.

Mesésen gazdagnak éreztem magam velük, egyenesen kristálypalotát építettem belőlük, mintha a veszteség mélyén egy örök életforrásra bukkantam volna, amelyet okosan, másoktól rejtve magamban őriztem. Gőgössé tett ez a gazdagság, a zokogás aranyesője.

Egészen addig, amíg valóban veszteség ért, s a könnyek könnyekké lettek: áradattá (χειμαρρος), amelynek cseppjeiben már nem látom önmagam, amelyek csak folynak, mint a szürke őszi esők. Könnyek tükrök nélkül, könnyek fény nélkül.

12.

Csillogó csaliként vetetted magad az éj örvénylő hullámai közé, hogy ifjú életeddel tiszta sorsot fogj magadnak.[1] Már sejtetted, mindez ott tiéd: könnyek milliárd sós csillaga. De mit beszélsz sorsról? Egy tiszta lény lett a tiéd, akit visszaengedtél az éjóceánba. (A halak jegyében.)

13.

Vigyázz! A könnyek szilánkok is, forgácsok. Ne farigcsáld el fájdalmadat, ha istenszobrot is faraghatsz (αγγαλμα).

14.

Mit csinálsz itt, a kiserdőben egy kövön ülve? Könnyekkel pénzezek. Ezüstpénzeket dobálok szívem falához. Minél közelebb ér (valamelyik), annál gyönyörűbb.[2]

15.

„Pokol az, amikor már nem lehet többé szeretni.” (Dosztojevszkij)

Vagyis nem adhatsz több aranyat a lelkedből egy másik életnek. S a szív drága erszénye meghasad, kihullik belőle saját képeddel telecsókolt aranyad. Hiába sírsz, könnyeid záporverése, mint erszényből kihullott pénz pengése. Üres pengés a valóság kockakövén.

16.

Feljegyzéseimmel nem csinálok mást, mint régi giccseimet törlöm tisztára fájdalmam rongyaival. Nem az történik ugyanis, hogy bennem döntően megváltozik valami, (úgy látom), esetleg megváltozom én magam, hanem csak kiélesedik az, ami mindig is jellemző volt rám. Könnyeimmel szépen tisztára mosott nippeket teszek a vitrinbe, hogy mindenki lássa: fájdalommal ragyogok. Ha a fájdalom nem olvasztótégely, akkor csak giccsfényező.

17.

Az emlékezet kertjében egyszer csak megjelensz, mint kisgyerek, ártatlanul, és könnyeim érett almáit cibálod.

18.

Aki a könnyeivel akar írni, párás tükörnek kell lennie, amelyen egy ezüstcsík (igazság?), mint egy kisgyermek, járni tanul.

19.

Tavasztól részegen dorbézol egy virágzó fa, inge kibomolva, egy széncinke húzza, pénzét szórja, tékozolja, mint én a könnyeket.

20.

Ugyanazért sírunk, mint amiért a vasat hevítik. Eljön a legizzóbb pillanat, hogy a salak sötétje lepattan rólunk, s a szívünk, ez az örökké izzó mag ledobja fájdalmát. Miért? Hogy igazán, önmagáért szenvedjen, szenvedésének tisztán izzó aranyában. Ezt jelenti a könnyek gyönyörűsége: magára talál a szív, saját végtelen szeretetében úszik. Eloldozva magát minden parttól.

Az összes többi esetben csak önmagunkat sajnáljuk.

Önnön gyönyörűségének átadott szív: a könnyek ünnepélye.

A szívnek is, mint minden gyermeknek, van kedvenc játéka. Ő forró könnyekben fürdik szívesen.

21.

Ciorant olvasva jöttem rá, hogy Jézus szíve valószínűleg az isteni szeretet atomreaktorának fűtőrúdja. A szentek könnyei a hűtővize. De csak még forróbb tőlük a rendszer. A szelídség, az alázat gondolatával hűtik.

A szeretetnek ezt a mélységét persze nem lenne szabad semmilyen természeti dologhoz hasonlítani, mert csak kisebb lesz általa. Egyedül önmagához lehet hasonlítani. Másfelől épp ez bizonyítja, hogy mily súlyos betegség is a kereszténység.

Úgy tűnik, a szívbe belebukunk, belezuhanunk, vakon belefúlunk, s kitárul, mint egy tenger. Nem nyílt tenger. Egy könnyektől határolt kozmikus végtelen.

Mindez csak sejtés. Semmit sem tudok a könnyek e mélységéről.

Az egész kereszténység egy tenger alatti világnak tűnik. A belefulladt lelkek „tengeri átváltozásának” csodája.

Nietzsche szerint „nagy egészség” kell ahhoz, hogy valaki a felszínen maradjon. A nagy egészség egy büszke felhajtóerő, magabiztosság, amely a felszínre emel ott, ahol tehetetlenül alámerülnénk a részvétbe, ahol egy kereszt súlya áttörné létünk alapjait, hogy a fájdalom által elsüllyessze az életet. Nietzsche, ez a nehézbúvár, talán önmagát is félreértve, száraz lábbal akart járni könnyei tengerén.[3]

Nietzsche hallatlan érdeme az, hogy majdnem mindvégig képes volt racionálisan, hideg fejjel beszélni ezen a „banketten”, ezen a hatalmas ünnepen, amelyben úgy képzeljük el az életet, mint egy kozmikus részegséget, mint egy végtelen dallamot, amely túlnyúlik a halálon is, amelyben csillagok kristálypoharaiból isszuk saját könnyeinket, s egyre csak bódultabbak leszünk tőlük. Nietzsche azonban mintha egyre józanabb lenne, mint a Szümposzion Szókratésze, miközben mindenkinél jobban tudja: élni annyi, mint megrészegedni az élettől és mélyre merülni fájdalmak nehézbúvárjaként.

Józanságában Nietzsche azt az elvet követi, amelyet Hérakleitosztól tanult: „Minden embernek osztályrészül jutott az, hogy ismerjen magára és józan legyen.”[4] Olyan ez, mint egy pajzs, hőpajzs napok és illúziók ellen. Árnyékában megteremteni egy józanság hűvösségét, kigyógyulni a napszúrásból, ismét egészségesnek lenni! A filozófia kezdete ezek szerint egy elhárító mozdulat. Nietzsche e mozdulat természetes fenségében, nagyszerűségében vélte felfedezni a filozófia igazi erejét. De ő nem tudott megmaradni ezen a tisztáson. Aki önnön vérének vadásza, az ismét inni fog saját szívéből, és ellepik a könnyek.

Nietzsche hallatlan érdeme és tisztessége, hogy mégis legyőzte magában a szentség utáni vágyat.[5] Attól félt ugyanis, hogy egyszer szentté avatják. Mint aki tudja, hogy a Napba zuhan, megsemmisíti előbb önmagában e fénylő égitestet, kioltja az Istent, hogy e borzasztó vonzás erejét veszítse, hogy a mindeneket magához hajlító gravitáció igazságtalansága megszűnjön egyszer s mindenkorra, s a tépett lelkek papírdarabkái lassan földet érjenek. De új Napot gyújtott, az ő Zarathusztráját, a kihunyt Isten hamvai fölött. Egy új gravitációt teremtett, amely e mulandóságban tart örökkévalóan. Amiből csak e mulandóság örömteli elfogadásán keresztül lehetne menekülni. Úgy, hogy pont oda menekülsz, ahol rab vagy, s menekülésed összes csillagát, mint érett almákat letéped a mindenséged ágairól, hogy önmagaddá edd, feloldva magadban minden távolság fájdalmát. Egy paradicsommá váló pokol. Mert az igazi költészet: ártatlanságpótlék. Visszajutni egy szépség fényévein a paradicsomba.

22.

Ha igazán súlyos veszteség ér, egyszer csak a szívről kezdesz el beszélni, mint akit megfosztottak minden vagyonától, és hirtelen meglátja, hogy van pénztárcája.

A szív egyszer csak megjelenik, előbukkan rejtekéből, mint a mesebeli csodaszarvas, akiről mindenki beszélt, de senki nem hitte el, hogy valóban létezik.

Jézus szíve a szentképeken. Mint egy útjelzőtábla, amely egy veszélyes alagutat jelöl, amelybe behajtva elveszel.

Az ókori görögök jól tudták, hogy még a katarzistól is meg kell tisztulni, ezért minden tragédia után eljátszottak egy komédiát, hogy tisztára söpörjék a táncteret a könnyektől, amelyek nem a kacagástól buggyantak elő. Arisztophanész volt az a „tisztára söprő szél”, ahogy Nietzsche nevezte őt egyszer, aki még a platóni barlangot is kiszellőztette.

Kilopni mindent a szívből, mint egy rejtett pénztárcából, a pénzt odaadni a legszegényebbeknek, hogy nevessenek! Egy ellen-kereszténység. Mi szükség van ezek után Megváltóra? Megváltja mindenki önmagát nevetve.

23.

Tévedéseim forrása: minduntalan megtorpanok, és kimerevítek egy gondolatot, amely így önmagában, kiragadva az események láncolatából elkerülhetetlenül hamissá lesz. Az Iliász 23. énekében Homérosz csakugyan beszél a zokogás iránti vágyról (γοου ιμερον), amelyet Thetisz ébresztett a Patrokloszt gyászoló Akhilleuszban és a társak lelkében. De tudtunkra adja azt is, hogy itt nem ér véget a történet. Sőt, a gyász hevessége és ereje, és az, hogy eltelnek vele, viszi tovább a történetet, mint megáradt folyó az útjába került törmeléket. A végzet és a könnyek ereje egy ellenállhatatlan erejű mozgásban nyilvánul meg. „Majd miután örömünket leltük a bús zokogásban” (Devecseri Gábor). Τεταρπωμεσθα γοοιο: örömünket leltük a zokogásban. Én valamiért ezt így szeretném látni, leválasztva a mozgást érzékeltető αυταρ επει szócskákról, mintha ez a különös vágy nemcsak egy része lenne az életnek, hanem magába olvasztaná az élet egészét.

24.

Mily elveszett égboltnak kellett lenned, hogy egy vándorcsillagot magadba fogadj. Ringasd azt, ki könnyei tengerén ringott eddig.

25.

Kínjai tüzén, szép kerekre görbített lelkét egy könnycseppjével, mint ezüst húrral ajzaná föl.[6]

26.

A könnyek is magvak. A szemhéjainkkal törjük meg e magvakat, a szívünkkel törjük meg e magvakat.

27.

Első cseresznyék halálod után. Mintha nem is gyümölcsök lennének, hanem égő, véres könnycseppek. Egy elmetszett artériájú élet vércseppjei, amelyek hosszú hallgatás után – a múlt évben nem termett a fa – egyszer csak felfakadtak.

28.

A költő nem közelíti meg egyből a gondolat szívét. Körültáncolja. Nem úgy, mint a filozófus, aki egyenest a tűzbe nyúl. Persze a jó filozófus maga is inkább körülírná a tüzet, de mindenekelőtt ki akarja emelni, mint egy forró, lüktető szívet, és felmutatni a gondolatot. A költő mintha visszaadná a dolgoknak ezt a jogot, visszaadná az élet leghétköznapibb dolgainak – a nyelvben –, hogy ők mutassák fel a gondolatot. Ha például a sírás gyönyörűségéről akar szólni, nem rohan neki vallomásának erejével, mint egy misztikus, hogy feltárja, leleplezze a zokogás iránti vágyat. Mint én. Ady a Sírni, sírni, sírni c. versében egyszerűen csak elmeséli, mi történik egy temetéskor, de ezen keresztül valahogy mégsem a ceremónia fejeződik ki, hanem annak a vágynak a mélysége felé közelít, amit a zokogás gyönyörűségének nevezett Homérosz.

29.

A holtakért ontott könnyek idővel állott esővízre kezdenek hasonlítani, amely a temetők kővázáiban gyűlik össze. Arra a poshadt, fekete vízre, amiből még a madarak is csak ritkán isznak. Mintha a reménytelenség szavazatainak urnái lennének, súlyos, fekete cseppek, mint fekete kavicsok, amelyekkel a lélek kiszavazta önmagát.

30.

A romantikus csapadékkörforgás

A romantikus tisztára akarja törölni elméjének égboltját a testi vágyak szörnyű vakírásától, graffitijétől, amelyek folyton beleíródnak a számára legszentebb térbe, ahol csak angyalszárnyon suhanó gondolatok, érzések számára van hely.