Heather Webb

STRANGERS IN THE NIGHT – AVA GARDNER ÉS FRANK SINATRA VIHAROS SZERELME

Fordította: Dávid-Goitein Zsófia

A mű eredeti címe: Strangers in the Night

Copyright © 2023 by Heather Webb

All rights reserved.

Magyar kiadás © Central Kiadói Csoport, 2023

Magyar fordítás © Dávid-Goitein Zsófia, 2023

A jogtulajdonos engedélye nélkül a műből

részlet sem közölhető.

ISBN 978-963-614-348-0 (papír)

ISBN 978-963-614-349-7 (epub)

Megjelent a Central Kiadói Csoport gondozásában, 2023-ban

Felelős kiadó: Szemere Gabriella

www.animuscentral.hu

Az 1795-ben alapított

Magyar Könyvkiadók és Könyvterjesztők

Egyesülésének tagja

Szerkesztette: Lévai Bianka

Felelős szerkesztő: Ágoston Szász Katalin

Korrektor: Kalocsai Judit

Borítóterv: Tabák Miklós

E-book: Scriptor Kft.

A Strangers in the Night kitalált történet. Bár a felsorolt szereplők egy részét Frank Sinatra és Ava Gardner korában élt személyek ihlették, a könyvben feltűnő karakterek és a cselekmény a szerző fantáziájának szüleménye. A mű tehát irodalmi alkotásnak és nem életrajznak tekinthető.

A Di Vittorióknak szeretettel

„Volt bennük valami.”

Tina Sinatra, Frank Sinatra lánya

„Képtelen volt kiverni a fejéből Avát,

ahogy Ava is képtelen volt elfelejteni Franket.”

James Kaplan életrajzíró

ELŐSZÓ

Frank

Életem minden fontos pillanatát hangjegyekben lehetett mérni, és dalban megörökíteni. Ez soha nem volt annyira igaz, mint amikor megláttam őt az első este a teremben, valaki másnak az oldalán.

Amikor a fúvósok befejezték, és kigyúltak a fények, elléptem a mikrofontól. A Hollywood Palladium füstös koncertterme csak úgy zengett a közönség ujjongásától és a lelkes füttyszótól. Megtöröltem a homlokomat, aztán hatalmasat kortyoltam a vízből, mert már igencsak kiszáradt a torkom.

– Jól van, fiúk! Húsz perc múlva találkozunk – mondta Tommy, a zenekar vezetője és menedzsere, aztán letette a harsonáját a székre.

A zenekar tagjai megtörölgették a hangszereiket, óvatosan berakták a tokba, majd gyorsan valami frissítő után néztek. Rendeltem egy italt az egyik helyes pincérnőtől, aki a pilláját rebegtetve kért tőlem autogramot. Szívesen adtam. Soha nem voltam és nem is leszek az a fajta, aki visszautasítja a rajongóját.

Whiskyvel a kezemben átvágtam a helyiségen. Minden ismerősnek és fontos embernek köszöntem, bár legyünk őszinték: nem én magam voltam a legfontosabb személy a teremben? Elvégre mindenki azért jött, hogy az én hangomat hallja. Új magasságokba repítettem Tommy Dorsey zenekarát. Ezt senki, még Tommy sem tagadhatta, bár úgy tett, mintha nekem kéne hálásnak lennem, amiért velük koncertezhetek. Csakhogy, akármelyik klubban léptünk fel, az összes koncertre váró kamasz lány az én nevemet skandálta, és nem Tommyét.

Miután észrevettem Hollywood kiválóságát és az MGM első számú sztárját, Mickey Rooney-t a terem végében, odamentem hozzá. Ekkor még reméltem, hogy majd színészként is komolyan vesznek.

– Szevasz, Mickey! – üdvözöltem, és felé nyújtottam a kezem. – Örülök, hogy látlak.

– Nocsak! Frank Sinatra!

Mickey erősen kezet rázott velem.

– Ez volt ám az előadás. Dorsey zenekara az egyik kedvencem, és te is jó voltál.

Kedélyesen felnevettem. Kedveltem ezt a pasast.

– Ezt jó hallani, öregem, köszönöm.

Aztán megpillantottam őt a fehér ruhájában Mickey mellett. A sötét hajú, mandulaszemű, metszett állú szépséget. Ráadásul nem csak szép volt. Számtalan nőt láttam már, akire illene ez a leírás. Ez a nő viszont olyan volt, mint a legjobb márványból faragott istenség. Az a fajta, akinek láttán lélegezni is elfelejt az ember.

Ráadásul a rossz ujján volt a gyűrű.

Megköszörültem a torkom.

– Mondd, hogy ez a szép hölgy a feleséged! – Ezzel a nőre néztem. – Ha én láttam volna meg először, magam vettem volna el.

Mickey nevetve a nő lapockájára tette a kezét.

– Frank! Bemutatom Ava Gardnert. Ő a Mayer egyik szerelemistennője.

Louis B. Mayer volt az MGM vezetője. Igazi pöcs, de kénytelenek voltunk elviselni, ha szerepet akartunk kapni valamelyik filmjében. Nem lepett meg, hogy gyorsan lecsapott erre a nőre.

– Azt meghiszem – mondtam, miközben a hölgy kecses nyakára és keblének ívére pillantottam. Ahogy végigmért, megkeményedtek a vonásai. Arra gondoltam, hogy sokan alábecsülhetik az intelligenciáját, noha én magam semmilyen tekintetben nem tennék így. Már első pillantásra látszott, hogy ő a végzet asszonya, és ezt kár lett volna tagadni.

– Jó estét, Ava! – köszöntöttem ellenállhatatlan mosollyal.

Szeméből valami megfejthetetlen érzelem áradt felém.

– Jó estét, Mr. Sinatra!

Ezután hátat fordított nekem, majd jelezte a pincérnek, hogy italt kér.

Bántott, hogy mellőz, de tettem még egy próbát.

– Innen megmondom, hogy szép este lesz a mai.

Ezúttal megfogta Mickey kezét.

– Már eddig is az volt.

Lefagyott a mosoly az arcomról. Valamiért nem voltam neki szimpatikus, ezért egyáltalán nem érdekelte, ki vagyok. Egyértelműen látszott, hogy ideje távoznom.

– Jól van – mondtam legyintve, mintha indulnék a dolgomra. – Mindnyájan ezt szeretnénk hallani. Nos, hölgyeim, uraim, érezzék továbbra is jól magukat!

Befejezve a furcsa párbeszédet, megálltam, hogy megbeszéljem Lanával, hol találkozzunk a fellépés után. A színpad felé menet kezet ráztam néhány emberrel a közönség soraiból, majd elfoglaltam a helyem. Telt ház volt. Folyamatosan hallottam a tömeg morajlását, a poharak koccanását, miközben a terem félhomályát a szivarok fénye világította meg.

Amikor a zenekar tagjai elhelyezkedtek és felcsendült az ismerős zongoraszóló, a közönség elnémult. Minden tekintet rám szegeződött, mire hatalmába kerített a jól ismert elégedettség érzése.

Végszóra énekelni kezdtem.

A zene áthatott, és olyannyira magával ragadott az érzelemvilága, mintha én magam írtam volna a dalszöveget. Amikor a tömegre pillantottam, azon vettem észre magam, hogy azt az arcot keresem. Az arcot, amelynek láttán a lélegzetem is elállt. Annak a nőnek az arcát, aki szinte rögtön mellőzött, ezzel fájó sebet ejtve rajtam.

Mélyen az élénkzöld szempárba – Aváéba – néztem, és ekkor tűnt fel, hogy ő már figyel. Éreztem azt a bizonyos szikrát. Ez a nő tényleg valaki. Úgy énekeltem, mintha neki szólna a dal, és ez így is volt. Legalábbis aznap este.

Ha tudtam volna, mit jelent majd számomra, talán mindent másképp csinálok. Megpróbáltam volna megváltozni. Hányszor próbáltam kétségbeesetten megállítani az időt, vagy visszaforgatni a kerekét azokhoz a pillanatokhoz, amiket vele töltöttem… Csakhogy minden perc úgy folyt ki a kezem közül, mint a víz, semmi mást nem hagyva maga után, mint az emlékeket. A boldog és a szörnyű napokat és a végtelen űrt, amit Ava hiánya okozott. Számtalan dolgot megbántam, de azt, hogy őt szerettem, soha. Annak ellenére, hogy nem jól szerettem, az iránta érzett szerelmem egyike volt a helyes cselekedeteimnek.

Ahogy a dal hömpölygött, mint a forró láva, és minden egyes porcikám lázban égett, végül sikerült mosolyt csalnom az arcára.

Bár aznap este idegenek voltunk egymás számára, az a mosoly valaminek a kezdetét jelezte. És tudom, hogy ennek így kellett lennie. Nekünk találkoznunk kellett.

1. rész

„I Get a Kick out of You”[1]

1946–1949

[1] Cole Porter slágerének címe, melyet Frank Sinatra is énekelt: „Élvezet veled lenni”

1. FEJEZET

Ava

Hollywood sok tekintetben olyan volt, amilyennek vártam, sok szempontból viszont teljesen másra számítottam.

Vártam, hogy lesznek élénk színű, mozifilmposzterrel kiplakátolt hirdetőoszlopok és színházi fényreklámok, amelyek erősebben világítottak, mint bármi, amit a jelentéktelen szülővárosomban láttam. Számítottam a toronymagas pálmafák és a kaliforniai kék ég alatt száguldozó, fényesre sikált kabriókra a Sunset Boulevardon. Amerika legszebb emberei sétáltak azokon az utcákon, megjelentek a kávézókban, és a maguk kecses eleganciájával betértek egy-egy jazzklubba vagy bárba. Hollywoodban mindenki sztár akart lenni. A színészek, az írók, a rendezők, az énekesek és a táncosok is. Erre mind számítottam.

Amire nem számítottam, az alapjaiban rázott meg, fenekestül felforgatva mindent, amit a saját világomban helyesnek gondoltam. Mindent, ami velem, Ava Lavinia Gardnerrel kapcsolatban igaz volt. Soha nem felejtem el a Hollywoodban töltött első néhány évet. Úgy éreztem magam, mint egy levegő után kapkodó, partra vetett hal. Őszintén szólva hiába telt el öt év, aznap reggel, amikor az MGM-stúdió egyik előkelő irodájában vártam a soromra, nem éreztem különbséget a kezdetek és a jelen között.

Egy fiatal, szőke göndör hajú hölgy az írótáblára pillantott.

– Miss Gardner! – szólított.

Felálltam, magamhoz szorítottam a táskát, amit a nővérem, Bappie adott nekem mondván, viseljek tisztes nőhöz méltó darabot, aztán követtem a hölgyet az irodába, ahol a következő óra kezdődött. A falak és a szőnyeg csak úgy ontották magukból a dohányszagot, a nap sugarai pedig olyan vakítóan sütöttek be az ablakon, hogy szinte felforrt a helyiség. Maga a váróterem nem volt különösebben érdekes, leszámítva az ablak melletti sarokban álló hatalmas cserepes pálmát és a régi filmek – Tetemrehívás, Elfújta a szél, A táncoló hölgy – posztereivel kitapétázott falakat. Ezeket számtalanszor láttam már, mégis eszembe jutott az a pillanat, amikor beleszerettem a filmekbe.

– Itt várjon! – szólt a titkárnő és a szék felé biccentett. – Nemsokára jön a mentora. Lilly ma egy kicsit késik. Ó! És még egy óra stílusgyakorlatot is tettünk a délutáni tanrendjébe – tette hozzá a szőke hölgy bűnbánóan mosolyogva.

Igyekeztem elfojtani a nemtetszésemet. Az utóbbi öt évben napi több órát töltöttem az etikettel, és természetesen a híres Lilly Burnsszel gyakoroltam. Nem mintha számított volna, hiszen úgysem tudtam kitörni a skatulyából. Ha képes lettem volna rá, az MGM nem csak egy-egy fénykép, vagy olyan kis szerep erejéig foglalkoztatott volna, mintha kiegészítő kellék lennék a jelenetben.

Lánykoromban szerettem a fotózást, mégsem gondolkodtam soha színjátszásban. Titokban arról álmodoztam, hogy szólóénekes leszek. Talán azért, mert majdnem minden jóképű énekesért odavoltam. Kellemes mély hangom volt, ami a maga módján vonzó, ennek ellenére tudtam, hogy az énekesi karrierhez nem vagyok elég tehetséges. Arról nem beszélve, hogy ha ki kellett állnom a közönség elé, remegett a térdem és kiszáradt a torkom. Bolondos álmok helyett Mama és Bappie gondoskodtak róla, hogy elsajátítsam a titkári és gépelési ismereteket, de aztán azon a sorsdöntő napon egy illetékes, jól öltözött férfi megpillantotta a fényképemet az egyik kirakatban.

A legszebbek között tartottak számon. Szerelemistennőként, ahogy ők mondták. Kivéve, hogy rossz volt a tartásom, és úgy beszéltem, mint egy szegény paraszt az észak-karolinai Grabtownból, legalábbis folyamatosan ezt mondogatták nekem az évek során, amíg itt éltem, a műmosolyok és a nagy álmok városában.

Mindig azt hittem, ha sokat szaladgálok mezítláb a bátyám és a haverjai után az otthonunk dohányföldjén, olyan erős leszek, mint ők. De az évek során megtanultam, hogy ez nem igaz. A világ szemében inkább naivnak látszottam.

Most, amikor belenéztem a tükörbe, már nem az a lány nézett vissza rám, akit eddig ismertem. Láttam minden hibáját, a fülemben csengtek a mentorom dorgálásai, és éreztem a stúdió folyamatos elutasításának fájdalmát. Azt hittem, azért vagyok Hollywoodban, hogy sztár legyek. Mint kiderült, azért vagyok Los Angelesben, hogy szembesítsenek az összes lehetséges hiányosságommal.

Erre nem számítottam Hollywoodban. Ha tudtam volna, mi vár rám, jobban felvérteztem volna magam a folyamatos szidalmakkal szemben, és felkészültem volna, hogy az arcomat és az alakomat kivéve mindentől megfosztanak, ami valaha voltam. De az is lehet, hogy el sem jöttem volna.

– Nem, Ava! – mondta Lilly fél óra szenvedés után. – Próbáld újra! Lassan sétálj, mintha ólálkodnál! Képzeld magad tigrisnek! Ezt már csináltad, csak ma nem figyelsz kellőképpen.

Közelebbről is megnézte magát az irodájának falitükrében, ahogy szinte mindig. Ez a nő egyértelműen szerette magát bámulni.

Lassan átsétáltam a helyiségen, és igyekeztem leplezni a bosszúságomat. Persze hogy már korábban is elvégeztem ezt a gyakorlatot, és jó néhány része sikerült is, köszönöm. Most viszont tettem, amit mond: eltúloztam a mozdulatokat.

– Ez az! – kiáltott Lilly, aztán összekulcsolta a kezét, mint egy imára készülő apáca. – Ezúttal figyelj az arckifejezésedre! Igen. Jó lesz. Állat fel, szemed a prédán. Ő a legfinomabb falat, amit eddig láttál, te pedig éhezel.

Amikor végeztem a reggeli órákkal, kicsit megkönnyebbülve indultam az ebédlő felé. Ahogy átvágtam a stúdió parkján, elhaladtam egy olyan utca előtt, ami a felhőkarcolóival és barna homokkő épületeivel New Yorkra emlékeztetett. A háttér a texasi vadvilágot, Alamót és az amerikai kisvárosok utcáit ábrázolta. Utóbbit az újságosbódék és a fodrászüzlet előtt díszelgő, botnyalókára emlékeztető póznák tették teljessé.

Magamban mosolyogtam. Bár elegem volt az órákból, a stúdiót továbbra is csodásnak és varázslatosnak láttam.

Az ebédlő zsúfolásig megtelt hírességekkel: operatőrökkel, producerekkel és a stáb többi tagjával. A pult felől érkező sültcsirkeillat elfedte a méregdrága kölnik és parfümök elegyét.

Észrevettem, hogy Lana Turner integet, hogy üljek az asztalához, ezért elindultam felé.

– Mi újság, Ava kisasszony? – kérdezte búgó hangján, amit már le tudtam utánozni.

– Ma nagyon szigorú volt velem – mondtam, miközben kihajtogattam a szalvétát.

Lana megszorította a kezem.

– Ő mindenkivel ilyen.

A találkozásunk első percétől kezdve kedveltem Lanát. Nem játszotta meg magát, holott elképesztően szép, gazdag és irigylésre méltó volt. Hálás voltam a barátságáért egy olyan világban, ahová egyértelműen nem tartoztam.

Salátát ettem hideg csirkével és egy szelet kőkemény, vajas kenyérrel. Ahogy a következő falat kenyérért nyúltam, Lana olyan pillantást vetett rám, mintha azt kérdezné, biztosan meg akarom-e enni.

Visszatettem a kenyérszeletet a kosárba. Mindig nagy étvágyam volt, és mivel a mentoraim csak salátát hagytak enni, egész nap korgott a gyomrom, amíg haza nem értem, és nem ettem valami táplálóbbat a házvezetőnőm és bizalmasom, Reenie társaságában. Otthon egy halom steaket, rántott csirkét és vajas kukoricakenyeret fogyasztottam.

– Nézd a ruháját! – mondta Lana, majd megigazította szőke fürtjeit.

Egy fiatal nő tapadós sortnadrágban és felsőben jelent meg, mellét alig fedte a felsőrész vékony anyaga. Úgy tűnt, mintha szándékosan nem vett volna fel melltartót.

– Talán Louisnak fog öltáncolni – suttogtam.

Louis B. Mayer volt az MGM tulajdonosa. Többé-kevésbé az általa foglalkoztatott színészeket és színésznőket is birtokolta. Elvárta, hogy a stúdió egész területén csillogjon-villogjon minden, ami a tulajdonát képezi. Tetszett, vagy sem, mindnyájan egymáshoz hasonlítottuk magunkat, ezzel táplálva a féltékenységet. Azon gondolkodtam, létezik-e egyáltalán lojalitás ebben a városban. Igyekeztem magam minél inkább távol tartani a féltékenykedőktől, mert én magam nem voltam az a típus.

Lana nevetett, aztán oldalba bökött.

– Olyan ártatlan teremtés vagy, de most, hogy kinyitottad azt a mocskos szádat, képtelen vagyok abbahagyni a röhögést.

– Már nem vagyok olyan ártatlan – vágtam rá.

Annak idején szegénységben éltem. Anyám igyekezett szigorú vallásos nevelésben részesíteni, de hatalmasat fordult velem a világ. Miközben cigarettára gyújtottam, arra gondoltam, mennyire nem járt sikerrel. Apám halála után felhagytam az istenhittel, kétszer elváltam, és pontosan tudtam, miként vessem be a vonzerőmet, hogy lefegyverezzem a férfiakat. Mindezt egyetlen nap leforgása alatt.

– Szerintem igazad van.

Lana kacsintott, aztán lesöpörte a láthatatlan morzsákat az A vonalú szoknyájáról. Elővette a piperetükrét, tűzpiros rúzst kent az ajkára, majd ismét megigazította a haját, hogy minden egyes fürt a helyére kerüljön.

– Elragadó vagy! – mondtam, miközben én is megnéztem magam. Éber, zöld szempár, magas arccsont, rózsaszín ajkak, vonzó mosoly… Mindezt tönkretette a két fogam közé ragadt spenótdarab. Gyorsan kipiszkáltam a körmömmel, aztán becsuktam a piperetükrömet.

Egy másik fiatal nő, egy bizonyos Joanie megjelent az asztalunknál, aztán kifakadt, hogy valami új színésznő a szerepért cserébe úgymond szívességet tesz a főnökségnek. Nem ritka eset, ahogy láttam, mindenesetre gusztustalan. Valaki mondta valakinek, aki mesélte, hogy a producer megmutatta a péniszét a tizenkét éves Shirley Temple-nek, és hogy Mayer, ha kedve tartotta, bármikor megfogdosta Judy Garland, az Óz, a csodák csodája című film sztárjának keblét. Szegény lány. Engem is megfogdosott egy vezető, miután becsalt a vetítőterembe. Nem tetszett neki, hogy ellöktem, aztán kirohantam a folyosóra, majd bemószeroltam őt a reklámfőnöknek. Gondosan megvigasztaltak, majd gyorsan közölték, hogy tartsam a szám. Néhány éve, nem sokkal a Hollywoodba érkezésem után, hozzámentem Mickey Rooney-hoz, ami jó eséllyel megmentett attól, hogy a vezetőség tagjai kézről kézre adjanak. Sajnos közben Mickey-ről is kiderült, hogy igazi nőcsábász, így véget ért a házasságunk.

A második férjem, Artie Shaw egy év után elvált tőlem, mert úgy gondolta, senki nem lehet olyan okos és tehetséges, mint ő. Az eredmény ugyanaz volt. Megtört szívvel, de a világ dolgait és a hollywoodi szerelmi viszonyok körforgását illetően bölcsebben kerültem ki a kapcsolatból.

– Rohannom kell – mondta Lana. – Ha megint késem, a fejemet veszik.

– Jobb, ha én is megyek – mondtam, mert már amúgy is untam a Joanie-val folytatott beszélgetést. Buta volt az a nő, mint a tök.

– Jössz softballozni ma este? – kérdezte Lana, miután felállt az asztaltól. – Mindenki ott lesz. Minden pénzt, amit gyűjtünk, jótékonysági célra fordítanak.

– Frank csapata is játszik? – kérdeztem óvatosan. Lana és Frank Sinatra évekig jártak, Lanát pedig nagyon megviselte a szakítás. Nem értettem, miért borult ki ennyire, miközben tudta, hogy Frank házas.

Jó néhányszor összefutottam Frankkel, és annak ellenére, hogy szép hangja volt, mégsem egy Bing Crosby. Néhány éve, amikor megjegyezte, hogy feleségül venne, igen ellenszenvesnek találtam. Mintha lett volna rá lehetősége. Nem is értettem, miért vannak érte úgy oda a nők. Úgy viselkedett, mintha ő lenne a kakas a tyúkólban, holott messze nem volt olyan jóképű.

– Aha – válaszolta Lana. – Gyere! Csatlakozz hozzánk!

Megcsóváltam a fejem.

– Ma este nem lehet. Már van programom a nővéremmel. Fagyit eszünk, és zenét hallgatunk.

– Ha így folytatod, soha nem fogsz új embereket megismerni. De ahogy gondolod.

Megpuszilt, aztán elviharzott.

Lana tudta, hogy egyrészt szeretnék kitörni a csinos, üresfejű kislány kategóriából, és örülnék, ha az MGM is másképp bánna velem, másrészt olyan férfira vágyom, aki többet lát bennem, mint egy csinos trófeát. Miután elváltam Artie-tól, találkoztam férfiakkal, de senki nem érdeklődött irántam komolyan. Hacsak Robert Duffyt nem számítom, akivel két évig jártam, de rajta kívül nem volt komoly kapcsolatom. Olyasmit kerestem, amit nem sikerült megtalálnom, és attól féltem, hogy csak a mesében létezik az a fajta szerelem, amit az életed értelmének tartasz.

Akkor még nem tudtam, hogy már találkoztam vele. A férfival, aki fenekestül felforgatja az életemet, és az utolsó lélegzetvételemig mellettem lesz.

De Lanának igaza volt. Jót fog tenni, ha kimozdulok. Talán mégis csatlakoznom kéne a Szédültek csapatához.

* * *

Mint kiderült, kiváló volt az este a softballozásra. A csapat ígéretesnek látszott és sikerült nagyon sok színészt beválogatni az MGM-től és a Warner Bros. Stúdiótól. Az ellenfelek folyamatosan ugratták és cukkolták egymást, csak úgy röpködtek a trágár beszólások. Ez már kedvemre való volt. Nem kellett sok idő, hogy Lana meggyőzzön, csatlakozzak az ütős lányokhoz, aztán már adták is az egyenruhát.

– Egy teniszlabda égne a kezem alatt, de a softballt soha nem kedveltem – vallottam be.

– Ne aggódj! – mondta Lana. – Nem kell játszanod. Ütősök vagyunk. Amúgy nagyon jól áll neked ez a mez.

Mi voltunk a Szédültek. Frank nyilván viccesnek találta ezt a nevet, ezért rajtunk ragadt.

Összefogtam a hajam, aztán felvettem egy mezemhez illő baseballsapkát. Kellemes nyári este volt. Az eső illatát már érezni lehetett a levegőben. Bár ez szokatlan volt az évnek ebben a szakaszában, mégsem befolyásolta a hangulatunkat. Mindenki nevetett és vidáman ugratta a másikat.

Nemsokára felvillantak a pálya fényei, megvilágítva a sötétedő eget. Miközben a férfiak egy része a bázist söpörte és a talajt gereblyézte a kezdéshez, Frank felénk tartott.

Lana gyorsan fedezékbe menekült, hogy kikerüljön Frank látószögéből. Az a szegény lány folyamatosan próbálta elkerülni, ami ebben a városban nem volt egyszerű. Amennyire láttam, Frank Sinatra mindenütt jelen volt.

– Nocsak, ki csatlakozott hozzánk! – mondta Frank, majd a bal kezére húzta a kesztyűt. – Nem voltam benne biztos, hogy eljön.

Mosolyogtam.

– Amíg nem tesz a külső mezőre, nincs baj.

– Nem tudom. Talán kint lesz önre szükségünk – cukkolt. – Amúgy jól áll magának a mez.

– Nem vagyok a szédült rajongóinak egyike, de azért köszönöm.

Könnyeden felkacagott. A férfiaknak néha csak egy kis cukkolásra van szükségük, ennek pedig az a legjobb módja, ha megpiszkáljuk az egójukat. Arra ugranak. Ezt még a bátyáimtól tanultam.

– Hadd mutassam meg, mit fog csinálni!

Arrafelé mutatott, ahol az ütőket tartották, aztán közölte, hogy a legfontosabb, hogy szurkoljak a csapatnak.

– Igenis, kapitány! – mondtam idétlenül tisztelegve.

Kacagott, de közben komoly pillantást vetett rám. Ilyen vakítóan kék szempárt még életemben nem láttam. Azon gondolkodtam, hogyhogy nem tűnt fel korábban. Talán eddig nem néztem alaposan a szemébe.

– Ha gondolja, utána csatlakozzon hozzánk egy italra! – mondta, aztán megpiszkálta a vonalat a stoplijával.

– Nem baj, ha hívok valakit? – kérdeztem Duffra gondolva. – Nem szeretném, ha flörtölne velem.

– Miért tennék ilyet? – kérdezte vigyorogva. – Amúgy rendben, de most mennem kell.

Megigazította a baseballsapkáját, aztán odaszaladt a kupaktanácsot tartó csapatához. Úgy tűnt, mintha az ütési sorrenden tanakodnának.

Nem sokkal később elkezdődött a játék.

Lana és én a kispadnál tivornyáztunk, összegyűjtöttük az ütőket, és azzal viccelődtünk, hogy mennyire lehet összhangban egy férfi sportteljesítménye az ágyban nyújtott teljesítményével. Mégis ki lenne képes kihagyni ezt a vicces párhuzamot?

Amikor Frankre került a sor, gyakorlásképpen ütött néhányat a levegőbe. Az első dobásnál eltalálta a labdát, a másodiknál az ütő egy szépet hasított a levegőbe. A labda elrepült a bázisig, majd a külső füves részre, aztán nem messze a kerítéstől leesett. Ujjongtunk, amikor Frank az első bázisra futott, aztán a másodikra, majd a harmadikra, pont azelőtt, hogy a harmadik bázisember elkapta volna a labdát, amit a külső részről felé hajítottak.

– Ügyes találat, Sinatra! – kiáltotta valaki a Warner Bros. padjáról.

Frank bemutatott nekik, nevetést színlelt, aztán a hazai bázisra tekintett.

Lanára pillantottam, aki gyorsan másfelé nézett, úgy téve, mintha nem figyelte volna Frank minden mozdulatát. Átkaroltam a vállát.

– Szívtipró, igaz?

– Az enyémet összetörte, de már túl vagyok rajta. Tényleg. Csak szeretném, ha megszűnne köztünk ez a furcsa feszültség. Ennyi az egész. Mindketten túl vagyunk rajta. Soha nem fogja elhagyni a feleségét.

Bólintottam. Igaza volt, feltéve, ha hinni lehet a pletykáknak. Azok az olasz férfiak, akik szeretőt tartanak, soha nem hagyják el a feleségüket. Amióta Hollywoodba költöztem, rájöttem, hogy a pletykák java része igaz.

Derek, a következő játékos, az első bázisvonalra ütötte a labdát.

Frank futott a labda után.

A másik csapat elkapta, és a következő pillanatban Derek kiesett, de Frank visszatért a hazai bázisra.

– Safe! – kiáltotta széttárt karral a bíró.

Ujjongás hallatszott a lelátóról. Lana és én ugráltunk és sikoltoztunk örömünkben, Mickey felpattant a kispadról, majd Frank hátára ugrott. Frank nevetett, vállon veregette Mickey-t, aztán odabotorkált a kispadhoz. Egyre hangosabb füttyszó és nevetés töltötte meg a lelátót. Örültem, hogy Mickey és én barátok maradtunk. Ez a város – és főleg a stúdió – túl kicsi az ellenségeskedéshez. Még Artie-val is újra felvettem a kapcsolatot. Esküszöm, ezerszer jobb volt barátnak, mint férjnek.

Mire véget ért a játék, a Clayton’s bár már bezárt, úgyhogy elköszöntünk egymástól, majd elváltak útjaink. Elindultam hazafelé, ahol Reenie már csontszáraz martinivel és zenével várt. Ő nemcsak a házvezetőnőm és az asszisztensem, hanem igaz barátom is volt. Esténként ittunk valamit, megvacsoráztunk, aztán elmentünk egy pezsgő életű jazzklubba. Fittyet hánytunk a szabályra, miszerint a színes bőrűek bizonyos helyekre nem léphetnek be. Senki nem kérte volna egy fiatal filmsztártól, hogy távozzon, főképp, ha az illető a jazzkirály Artie Shaw felesége volt. Azt mindig világossá tettem, hogy csak akkor leszek a vendégük, ha Reenie-t is beengedik.

Beavattam a softball rejtelmeibe, aztán beszélgettünk. Már bőven elmúlt éjfél, amikor úgy döntöttünk, nyugovóra térünk.

Ahogy bebújtam a takaró alá, és örültem, hogy végre álomra hajthatom a fejem, rikoltozást hallottam az ablak felől. Nem törődtem vele, mert arra gondoltam, hogy csak az egyetemisták egy csoportja, akik a ház mögötti Sunset Towers apartmanházban laktak. Esténként nagyon lármásak tudtak lenni.

Aztán halk kopogást hallottam a hálószoba ajtaján.

– Miss G! Hallja ezt? – kérdezte halkan, mégis aggódva Reenie. – Valaki az ön nevét kiabálja.

– Mi a frász ez?

Lerúgtam a takarót, odamentem az ablakhoz, aztán elhúztam a függönyt. Nyújtogattam a nyakam, hogy lássam a többszintes épületet. Minden lakásnak volt erkélye, és jó néhány emelettel a fejem fölött ott állt a holdfényben az erősen ittas Frank Sinatra.

– Hahó, Ava Gardner! – ordította. – Miért nem iszol velünk valamit?

Több barátja is csatlakozott hozzá. Folyamatosan lökdösték egymást, kiabáltak és röhögcséltek.

– Még a végén valamelyik marha kilöki a másikat a korláton – mondtam, miközben Reenie átnézett a vállam fölött.

– Ava Gardner! – kiáltotta ismét Frank. – Gyere játszani!

Elvörösödtem. Ez a férfi valóságos seggfej, hogy ilyenkor kiabál, és felébreszti a szomszédokat, ráadásul engem is belekever. Részeg, vagy sem, ehhez akkor sincs joga.

– Ava! – szólított megint.

A barátai tölcsért csináltak a kezükből, aztán ők is rázendítettek.

– Ava! Gyere játszani!

– Elhallgatnának végre? – kiáltotta egy férfi az alattuk lévő épületrészből. – Hajnali kettő van!

Amikor Frank beszólt a férfinak, a barátai röhögtek. Ezután hátrahajtotta a fejét, és megint elordította magát.

– Ava Gardner! Gyere ki!

– Azt mondtam, pofa be, vagy rendőrt hívok! – fenyegetőzött a szomszéd.

– Figyelj, te barom! Miért nem dugulsz el? – válaszolta Frank a dühös férfinak.

A barátai visszabotorkáltak, maguk után húzva Franket.

– Mi volt ez az egész? – kérdezte Reenie. Hatalmas barna szeme visszatükrözte az utcáról beszűrődő lámpafényt.

– Kamasz fiú módjára viselkedő férfiak. Ennyi – válaszoltam, aztán visszamentem az ágyhoz. De ahogy lekapcsoltam a villanyt, és magamra húztam a takarót, képtelen voltam leradírozni az arcomról a mosolyt, holott magam sem értettem, mi ez az öröm. Frank jelentett valamit. Seggfej volt, mégis jelentett valamit.

Arra gondoltam, hogy talán nemsokára összefutok vele.

Talán pont arra vártam, hogy találkozzunk.

2. FEJEZET

Frank

Hollywood olyan volt, amilyennek vártam, sőt, még annál is több.

Napfény, mozifilmek, csodás nők, összejövetelek, éjszakai mulatozások, és több tehetség, mint az egész világon összesen. Örültem, hogy ennek részese vagyok, és ehhez méltó életet élhetek. Boldog voltam, hogy magam mögött hagytam a huligánokat, akikkel felnőttem, és azokat, akik tudták, milyen gyakran vertek meg a többiek, hányszor vágott kupán az apám, vagy ami még rosszabb, mekkora pofonokat kaptam anyámtól, aki utána úgy káromkodott, hogy egy kocsis megirigyelte volna. Örültem, hogy hátrahagytam azokat, akik látták, mennyit kuncsorgok egy-egy fellépésért a kultúrházban, a templomban, vagy a lepukkant hobokeni bárokban. Szerettem volna elköszönni azoktól, akik tudták, milyen gyakran hagytak egyedül, vagy valamelyik szomszédra a szüleim. Akik látták, milyen emberré tett a magány.

Kiéhezetté.

Kiéheztem a sikerre, és egy olyan kapcsolatra, amit még magam sem értettem. Ezért folyamatosan küzdöttem és törtem magamnak az utat. Mindig talpra álltam, és ha kellett, újra próbálkoztam. A legnagyobb énekes akartam lenni, akit valaha látott a világ. Csakhogy semmi nem adatott meg könnyedén. Azt hiszem, talán ezért szeretem mindennél jobban ezt a várost, és ezért vagyok annyira büszke magamra, bár sokan inkább önteltnek neveznének. Keményen megdolgoztam a sikerért, és semmit nem bánok, különösen azt nem, hogy Hollywoodba költöztem, ahol álmaim életét élhettem. Ahol lehetek valaki.

Két évvel azután, hogy először működtem közre az MGM produkciójában, és azután, hogy Dorsey zenekara nélkül is kezdett felfelé ívelni a karrierem, mindent lezártam Hobokenben, aztán a feleségemet és a gyerekeket is Kaliforniába költöztettem. A nagy nevek közé tartoztam, és ezt az életstílusommal is bizonyítanom kellett. Amikor Mary Astor vízparti háza eladóvá vált a Toluca Lake-nél, úgy gondoltam, ez egy jel, és megvettem. Hittem a szerencsében, talán jobban is, mint kellett volna. Kiderült, hogy a szomszédság sem a művészeket, sem a zsidókat, sem a feketéket nem kedveli, de erre későn jöttem rá. Zavart, mert nem voltam rasszista, és ki nem állhattam azokat, akik igen, így tehát nem maradtunk ott sokáig. Kezdetben viszont megfelelő otthonnak bizonyult.

Végigmértem a házat, amit a feleségem, Nancy a Béke Szigetének nevezett, aztán tizedszer is belegondoltam, milyen jó, hogy a napfényes Kaliforniába jöttünk. Megpusziltam kislányunk, a kis Nancy feje búbját, aztán ugyanígy megpusziltam a feleségemet is. Kezdetben nem tetszett neki az ötlet, hogy elhagyjuk Jersey-t, de aztán meggyőztem, mondván, itt napfény vár ránk, lesz kertes házunk, és minden, amit szeretne. Örült, hogy kevesebb időt töltünk egymástól távol, én pedig annak, hogy a lányom és ifjabb Frank is a közelemben lesz. Bár soha nem éreztem szenvedélyt a feleségem iránt, a lelkem mélyén mindenkinél jobban szerettem, leszámítva a gyerekeket. Nancy jól ismert. Pontosan tudta, milyen vagyok, és minden hibám ellenére hitt bennem. Soha nem kételkedtem az érzéseiben és a támogatásában, ráadásul valódi otthont teremtett számunkra. Egyelőre félrenézett, amíg én más nőkkel flörtöltem abból a célból, hogy megtaláljam azt a számomra elérhetetlennek tűnő valamit, amivel az éhségemet csillapíthatom.

– Fogd meg az evezőt, Nance! – intettem a hatéves lányomnak és az egyik barátunk két, vigyorgó kislányának. Összejövetelt rendeztünk a függetlenség napja alkalmából, ezért folyamatosan érkeztek a szomszédok és a barátok.

Nancy felkapta az evezőket, és ahogy felállt, majdnem elbotlott, olyan nagyok voltak az apró kezéhez képest. Ennek ellenére nem panaszkodott, és nem kért segítséget. Ilyen volt az én okos kislányom.

– Fogjátok meg a másik végét, lányok! – mondtam.

A gyep a víz felé lejtett, ahonnan az általam újjáépített vadiúj móló felé vezetett az út, a parttól tizenöt méterre pedig felállítottam egy úszóstéget.

Nancy barátnői nagyon komolyan vették a feladatot és egészen a mólóig segítettek neki. Kivettem a kenut a fészerből, odavonszoltam a mólóhoz, ráléptem, aztán segítettem mindenkinek beszállni, mielőtt elrugaszkodunk.

– Apuci! Mesélj nekünk valamit! – kérlelt Nancy, hogy felvágjon a barátnői előtt a menő papájával.

Kitaláltam egy történetet valami sellőről, amivel nagy sikert arattam. Mindannyian tapsoltak, viháncoltak, és mire felocsúdtam, már messze jártunk a parttól, aztán visszaeveztünk. Nem lehetett rám mondani, hogy gyakran jelen voltam a gyerekeim életében, hiszen a munka miatt folyton jöttem-mentem. Sokszor éreztem bűntudatot, de ez nem változtatott a gyerekek iránt érzett szeretetemen. Amikor együtt voltunk, csakis rájuk figyeltem, és az övék volt minden rajongásom. Reméltem, hogy ez valahol kompenzálja a hibáimat. Hiába volt idilli az otthonunk, kifejezetten nehéz, mi több, lehetetlen volt ott lenni – és főleg ott maradni – függetlenül attól, mennyire szerettem a családomat. A nyughatatlanság makacs gyomnövény módjára gyökerezett a lelkemben.

Mire mind a három lányt partra segítettem a kenuból, az összes vendég megérkezett. Bementem a házba, hogy igyak valami hideget.

– Van elég jégkockánk? – kérdeztem, miközben letöröltem a homlokomról a verejtéket. – Ilyen hőségben többvödörnyire lenne szükség.

Nancy sürgött-forgott a konyhában.

– Bármikor elküldhetünk érte valakit – válaszolta, miközben megkötötte a derekán a tiszta kötényt.

Ragaszkodott hozzá, hogy mindent ő főzzön, és úgy vagdosta a nagy halom kolbászt, mintha katonai bevetésre készülne.

Tikkasztó meleg volt, ideális kerti pihenésre, kenuzásra, úszásra. Ahogy mindig, most is rengeteg ember jött hozzánk. Csak figyeltem a zajt és a jövés-menést, elterelve a gondolataimat a még mindig sajgó végtagjaimról.

Kiléptem, hogy megnézzem, kint vannak-e a kerti székek és a játékok a gyerkőcöknek: hulahoppkarika, focilabda, frizbi, buborékfújó. A gyerekek úgy cikáztak végig a kerten, mint a fecskeraj, kergették egymást a vízig, majd vissza. Olyan mélykék volt az ég, amilyet csak Dél-Kaliforniában láttam. A nap szinte perzselte a hófehér végtagjainkat. Nem telt el egy óra, és a nők fürdőruhára váltottak, aztán szalmakalappal a fejükön napoztak a hűs limonádéval és pezsgővel teli asztalok mellett. A férfiak kinyitották a Jack Daniel’st, amihez kolbászt és hideg salátát fogyasztottak. Mindig szerettem jóllakatni a barátaimat.

– Mindenkinek jutott elég? – kérdeztem, aztán alaposan végigmértem a fűben fekvő, kényelmesen nyújtózkodó cimboráimat.

– Több volt, mint elég. Tele vagyok – válaszolta George Evans.

Jimmy Van Heusen dalszövegíró és jó barát megpaskolta a hasát.

– Legalább egy órára elegendő volt.

Mindnyájan nevettünk.

– Később beszélnünk kell, Frank – mondta George jelentőségteljesen.

Óvatosan ránéztem, hátha olvashatok az arckifejezéséből, de nem sikerült. Előző este már jó ügynök módjára kiosztott, a javaslatait viszont egyre inkább figyelmeztetésnek éreztem. Azzal, hogy a háború alatt nem teljesíthettem katonai szolgálatot Franciaországban, aláástam a jó hírnevemet. Hiába próbáltam jelentkezni a seregbe, a beszakadt dobhártyám miatt elutasítottak, a sajtó képviselőit pedig az orvosi igazolás sem hatotta meg. Folyamatosan ezen csámcsogtak. Mivel a háborúnak már vége, reméltem, hogy a dolgok megváltoznak. Csakhogy George azt mondta, ha továbbra is politikusokkal utazgatok és felszólalok a nevükben, minden marad a régiben. Az emberek szórakoztatást, és nem prédikációt várnak tőlem.

Egyszerűen nem értettem, miért ne használhatnám a hírnevem annak érdekében, hogy segítsek valakinek, akiben hiszek. Úgy voltam vele, hogy ha fel akarok szólalni a rasszizmus ellen, és segíteni akarok a keményen dolgozó kisembereknek, megteszem. Ez a helyes cselekedet, a sajtó pedig tehet egy szívességet.

– Szerintem ideje csobbannunk egyet, srácok – mondtam, mert nem akartam tovább rágódni.

Danny, az új szomszéd és Jimmy felálltak, George pedig követett a víz felé.

Felemeltem a karom, hogy nyújtózzak, de akkorát lendült a kezem, hogy alaposan meglöktem George-ot. Ahogy becsobbant a vízbe, felordított.

– Nem számítottál rá? – kérdeztem nevetve, miközben ő megpróbált lefröcskölni. Legalább egy méterrel mellément, nem volt erőssége a célzás.

Én is csobbantam egyet. Alig értem a felszínre, amikor két hatalmas kéz visszanyomott a víz alá. Ismét feljöttem, aztán nevetve köpködtem a vizet.

– Megérdemelted, gazfickó! – mondta George ragyogó tekintettel, miközben az orráról is csöpögött a víz.

Kifésültem a hajat a szememből, aztán a part felé pillantottam. Danny és Jimmy úgy gubbasztottak ott, mint két macska.

– Gyertek be! Kellemes a víz! – kiáltottam, mire bemutattak nekem. Ezek után lendületet vettem és lefröcsköltem őket.

Jimmy gyorsan felpattant.

– Vigyázat, bomba! – kiáltotta, aztán kezét-lábát összehúzva a vízbe vetette magát. Hatalmasat csobbant, lefröcskölve mindenkit, aki a közelben volt.

A nők a vízparton sikoltozva húzták arrébb a széküket. Jimmy kidugta a fejét a vízből, mire George és én alaposan arcon fröcsköltük. Fröcskölőcsatába kezdtünk, aztán csuromvizesen kitámolyogtunk a partra és töltöttünk magunknak még egy italt.

Iszogattunk, disznó vicceket meséltünk és élveztük az együtt töltött időt.

– Figyelj, Frankie! – szólt Jimmy, miközben leheveredett egy törülközőre a fűbe, kezét a feje alá támasztva. – Ezen a héten melyik csajt fűznéd be?

– Amelyiket akarom – válaszoltam, és óvatosan oldalba böktem.

Jimmy oldalra fordult, mintha fájt volna neki, aztán mindnyájan röhögtünk.

– A múlt éjszaka után azt hittem, Ava Gardner a tuti befutó.

Láttuk Avát a softballmeccsen, és alig vártam, hogy odaköszönjek neki. Szép volt, mint mindig, és végre kísérő nélkül jött. Legszívesebben otthagytam volna a meccset, és elvittem volna Avát egy olyan helyre, ahol kettesben lehetünk. Csak kár, hogy távolságtartóan és modorosan viselkedett velem, mintha a nagybátyja lennék. Aztán később én viselkedtem úgy a cimboráim társaságában az erkélyénél, mint egy éretlen diák. Folyamatosan a nevét kiabáltuk. Esküdni mertem volna, hogy láttam megmozdulni a függönyt a lakásának hátsó ablakánál, de Ava még véletlenül sem jött ki. Pedig folyamatosan az ajkának ívét és a mélyzöld szemét láttam magam előtt. Aznap éjjel, és attól fogva is csak azon járt az eszem.

Volt benne valami a fizikai megjelenésén túl, és fel akartam fedezni, mi az. Feltéve, ha ad nekem egy esélyt.

– Kemény dió. De ha valaki, én fel tudom törni – mondtam.

Kicsit évődtünk az önteltségemen és a százhetvenhat centis magasságomon, és bár jó hangulatban tettük, akkor először az volt az érzésem, hogy célozgatnak valamire. Talán nem vagyok elég jó Avának, ezért sem most, sem később nem fog hozzám vonzódni. Talán egy hobokeni sanzonénekes nem túl kecsegtető számára. Először Amerika egyik nagyágyújához ment feleségül, aztán Artie Shaw-hoz. Nem tudom, miért, de a nők odavoltak ezért a pasasért és a klarinétjáért.

– Hallottad, hogy megkörnyékezték Avát a One Touch of Venus miatt? – kérdezte Jimmy. – Nem is választhatnának jobb nőt a római istennő szerepére.

– A musicalhez? – kérdeztem.

– Valami képről beszélnek.

– Bármiben megnézném – füttyentett Danny.

Nevettem, aztán rácsaptam Danny kezére.

– Én szúrtam ki előbb.

– Biztosra veszem, hogy Mickey Rooney és Artie Shaw még nálad is korábban fektették le – szólt Jimmy.

Ismét kitört belőlünk a röhögés, de óhatatlanul is úrrá lett rajtam a féltékenység, holott nem volt rá okom. Jimmy, Danny és George ugyanolyan eséllyel rendelkeztek a magasságos Ava Gardnernél, mint bármelyik egyedülálló férfi. Én viszont nem voltam elérhető, legalábbis reálisan nézve nem. Bár szabadon jöttem-mentem, és sok nő vett körül, Nancynek még mindig ott volt a jegygyűrű az ujján.

George alaposan végigmért minket.

– Ez nem a megfelelő hely, uraim – mondta, majd a mögöttünk lévő nők felé sandított.

George ugyanúgy gondolkodott, mint a fiúk, vagyis az olasz barátaim, már ha mondhatok rájuk ilyet. Figyelmeztettek, hogy ne találkozgassak idegen nőkkel nyilvános helyen. Azt mondták, ne flörtöljek sokat, tegyem boldoggá az asszonyt, és akkor minden rendben lesz. Diszkréten tegyem, amit akarok, de ne gyalogoljak át a feleségemen és a gyerekeken, ami nem is volt vita tárgya. Csakhogy Nancy nem volt buta, és számtalanszor veszekedtünk az újságban megjelentek miatt, ráadásul kiszúrta a gyémánt karkötőt egy másik nő csuklóján. Legtöbbször szomorú szemekkel nézett rám, amikor későn értem haza, vagy úgy döntöttem, hogy a városban bérelt lakásban töltöm az éjszakát. Nem tudtam, miként változtathatnék úgy a dolgokon, hogy ne tegyek tönkre mindent és mindenkit. Azt sem tudtam, képes lennék-e ezek után boldogan élni.

– Láttalak az újságban – mondta Danny néhány korty whisky után. – Valami Amerika-ellenes tevékenységet vizsgáló bizottsággal kapcsolatban. Nyomoznak utánad?

– Nem – válaszoltam. – Tudják, hogy nem vagyok kommunista. Csak valakire rá akarják húzni a vizes lepedőt, mert rasszista faszfejek. Nem értem, miért hisznek kommunistának csak azért, mert támogatom a kisemberek ügyét.

– Nem vagy politikus – figyelmeztetett George. – Egyék meg, amit főztek! Azt hiszed, szívességet teszel nekik azáltal, hogy felvállalod az őket ért támadások egy részét, ami igaz, de te fogsz pórul járni, Frank. Jobb, ha visszafogod magad.

George aggódott, és annak alapján, ahogy a lemezkiadó az utóbbi időben bánt velem, nekem is aggódnom kellett volna. Sok dalom aratott sikert, de aztán mintha minden lelassult volna. Gondoltam, ez nem tart sokáig, és a következő lemezem is toplistás lesz.

– De ezen a héten legalább nem azzal szerepeltél az újságok címlapján, hogy megfenyegettél egy riportert – mondta Jimmy, aztán kortyolt egyet a sörből és elhessegette a feje fölött cirkáló legyet. – Biztos, hogy keresztre akarnak feszíteni.

– Frank majd megtanulja békén hagyni a riportereket, és akkor őt sem fogják megfeszíteni – mormolta George. Napolajat öntött a jobb tenyerébe, aztán alaposan bekente a karját, majd a szőrös mellkasát is.

– Aztán ők is rájönnek, hogy jobb, ha leszállnak rólam, mielőtt kapnak a pofájukra! – vágtam vissza.

George összevont szemöldökkel végigmért.

Rákacsintottam, mire a szemét forgatta. Hónapok óta szerepeltem a sajtóban, és általában nem írtak rólam szépeket. A riporterek követtek, betolakodtak a magánszférámba, összeugrasztottak Nancyvel, ezzel okot adva Mayernek az MGM-nél, hogy megorroljon rám. Márpedig én nem voltam hajlandó megadni nekik azt az örömöt, hogy csendben maradok. Inkább az öklömet adtam, remélve, hogy lassan találnak egy másik barmot, akit zaklathatnak.

Mire sötétedni kezdett, mindenki alaposan lerészegedett. Kiszáradtunk a hosszas napozástól és a rengeteg úszástól. Annyi whiskyt és sört vedeltünk, hogy egy úszómedencét megtölthettünk volna vele. George hívott egy taxit, de mielőtt kitántorgott volna a házból, félrevont. A szemüvege visszatükrözte a ház fényét.

– Beszélnünk kell. Holnap az irodámban – jelentette ki.

– Persze – vágtam rá, de már szerettem volna, ha békén hagy. Egyértelműen látszott, hogy ideje hazamennie, mielőtt a maradék örömömet is tönkreteszi.

Ahogy elindultam volna, karon ragadott.

– Tudom, hogy most a fellegekben jársz, és azt hiszed, akkora sztár vagy, hogy senki nem bánhat el veled, de nem ez a helyzet, Frank. A magadfajták sokkal nagyobbat zuhannak.

Miféle zuhanásról beszél? Ezek szerint megártott neki a sör.

– Ne aggodalmaskodj! Ott van nekem Nancy.

Eltoltam a kezét, az útjára engedtem, aztán igyekeztem kiverni a fejemből ezt a beszélgetést.

Néhány szomszéd már elment, és jó páran érkeztek, de ahogy kezdett laposodni a hangulat, támadt egy ötletem.

– Segítesz? – kérdeztem Jimmytől. Elővette a cigarettáját, aztán ketten együtt kicipeltük a tűzijátékokkal és petárdákkal teli dobozt a partra.

– Az ég szerelmére, mit műveltek? – kérdezte Nancy csípőre tett kézzel, az egész napos sütés-főzéstől kócos hajjal. Már ő is ittas volt a fűszeres puncstól. Boldognak látszott és ragyogott. Ha a házunk nem lett volna zsúfolásig tele emberekkel, lekaptam volna Nancyt a tíz körméről, és ágyba viszem.

– Ne aggódj! Csak szórakozunk egy kicsit – mondtam whiskytől mámorosan.

Elrugaszkodtam a parttól, aztán kieveztem. A tutaj megbillent a hullámzó vízen. Összeszedtem magam, és óvatosan felálltam, felnyitottam az öngyújtó tetejét, aztán a petárda kanóca felé közelítettem a lánggal. Miközben az öngyújtót tartottam, és vártam, hogy tüzet fogjon a petárda, a lángnyelv az ujjamat nyaldosta. Sokszor próbálkoztam. Amikor végre sikerült meggyújtanom a kanócot, alaposan megégettem az ujjam, mire káromkodva elhajítottam az öngyújtót.

A meggyulladt petárda rázuhant a többire, így szempillantás alatt az egész csomag lángra kapott.

– Frank! Ugorj, te marha! – kiáltotta Jimmy.

Beugrottam, aztán eszeveszett módon úszni kezdtem, de közben túl sok vizet nyeltem. A petárdák és tűzijátékok pattogó hangja csak úgy áradt a levegőből, fényük hatalmas lángcsóvát képezett.

– A francba! Volt egy tutajunk – szentségeltem.

– Fröcsköld le vízzel! – kiáltotta Jimmy, aztán hatalmas csobbanással a vízbe vetette magát, és odaúszott mellém. Egy szomszéd házaspár csatlakozott hozzá, így már négyen oltottuk a tutajt. Amikor az utolsó láng is kialudt, zihálva kapkodtunk levegő után, majd egymásra néztünk.

– Ez volt eddig a legőrültebb dolog, amit valaha tettem – mondtam.

Kitört belőlünk a röhögés.

A kellemes nap és az éjszakába nyúló bulizgatás ellenére George szavai jártak a fejemben. Mindig is óvatos volt, de ezúttal nem tett rá egy lapáttal, hanem komolyan aggódott. Láttam az arcán, és az is feltűnt, hogy többet dohányzik, mint általában. A sajtó a nyomomban volt, és tudtam, hogy George-nak igaza van. Meg kéne fogadnom a tanácsát.

Tetszik, vagy sem, ügyelnem kell minden lépésemre.

3. FEJEZET

Frank

Minden észszerűség ellenére sem hallgattam George-ra, és mint utóbb kiderült, nagy árat fizettem ezért. Az általam támogatott ügyek ellenzői városszerte bemocskolták a nevem és összemosták a politikusokéval. A lemezeim egyre kevésbé fogytak, ami megtette hatását: nem vállaltam olyan felkéréseket, ahol a politikus barátaimért kellett volna felszólalni. Legalábbis egyelőre. Klubokban viszont továbbra is felléptem. Csakhogy egyik este voltam olyan hülye, és elragadtattam magam: alaposan behúztam az egyik önelégült újságírónak. Utáltam, hogy a fotósok és a firkászok folyamatosan követnek. Nem tisztelték a magánszférámat, és abban lelték örömüket, hogy rossz színben tüntettek fel a sajtóban. Én pedig ezek után abban leltem a legnagyobb örömömet, hogy megmutattam nekik, mire képes az öklöm.

A Sunset Towers-i lakásban ültem, amikor megcsörrent a telefon, mire alaposan belém hasított a félelem. Tudtam, hogy George lesz az, és nem akartam hallani a legújabb híreket. Vártam, hogy befejeződjön a csörgés, de ismét rákezdett. Ezúttal felvettem.

– Hahó, George! – köszöntem, miközben elővettem egy újabb csomag cigarettát, kiválasztottam egy füstmenteset, aztán rágyújtottam.

George arra sem vette a fáradságot, hogy köszönjön.

– Rossz hírem van. Az Old Gold cigaretta dobott téged.

– Tessék? Miért?

A kezemben tartott, félig üres dobozra néztem. A rádiószponzorom volt az egyik legnagyobb rajongóm, legalábbis azt hittem.

– Nem vagy jó üzlet – válaszolta morcosan George. – Képzelheted, mennyire meglepődtem, amikor a mai újság a kezembe került. – Olvasni kezdte a címeket. – „Frankie a hollywoodi bajkeverő, avagy Sinatra bal ökle ismét támadásba lendült.” Komolyan felképelted az újságírót? Jóságos ég, Frank! Most pont nem vagy abban a helyzetben, hogy megengedd magadnak az ilyesfajta viselkedést! Feltűnt, hogy még az Év legjobb előadói közé sem kerültél fel? Elveszted a kapcsolatot a közönségeddel! Figyelmeztettelek, de nagy ívben szarsz rá, most viszont alaposan rád jár a rúd.

Szívtam még egy slukkot, alaposan megtelítettem a tüdőm, majd kifújtam a levegőt.

– Az a riporter magának kereste a bajt. Hónapok óta lejáratott.

Lee Mortimer – gyűlöltem a pasast – minden ütést megérdemelt, amit adtam, bár utána kénytelen voltam megjelenni a bírósági tárgyaláson, ahol kilencezer dollár kártérítés megfizetésére köteleztek.

– Szerintem jobb, ha utazol egy kicsit, és eltűnsz a városból – jelentette ki George. – Készülj egy klubturnéra! Meglátjuk, visszakerülsz-e a slágerlistákra.

Miután letettem a telefont, az orrom alatt káromkodtam egyet, aztán kimentem az erkélyre. Az égen még látszott a csoda szép naplemente utolsó fénye. Miért csaptak így össze a fejem fölött a hullámok? Nem tudtam elhinni, hogy a rádiószponzorom lapátra tett. Mi a fene? Azért fizettem George-ot, hogy intézze az ügyeimet. Bár el kell ismernem, hogy tényleg sokszor figyelmeztetett.

Szívtam egy utolsó slukkot a cigaretta végéből, aztán elhajítottam, és összenyomtam a cipőm sarkával. Miután visszamentem, folyamatosan járkáltam, miközben mardosott az aggodalom. A turné alatt talán minden helyrejön. Legalábbis úgy tűnt, hogy George ebben reménykedik.

Képtelen voltam még egy percet a lakásban tölteni, ezért megnyomtam a liftgombot, kisétáltam a Sunset Boulevardra, és próbáltam kiszellőztetni a fejem. Azzal biztattam magam, hogy a dolgok rendeződnek, és George biztosan kitalált valamit, ahogy mindig.

Egy óra múlva már jóval kevésbé zsibongott a fejem. Zsebre vágott kézzel indultam vissza a lakásomhoz és azt kívántam, bárcsak lenne valami programom, ami eltereli a gondolataimat. Ha ennyire dühös voltam, és magányosan töltöttem az időt, borúsabbá váltak a gondolataim, nehezemre esett fékeznem az indulataimat.

Miután bekanyarodtam a sarkon, és már láttam a Sunset Towers épületét, feltűnt egy arra sétáló hölgy. Az alakját még sötétben sem lehetett összetéveszteni. Karcsú derék, telt csípő, kendővel összefogott sötét hajfürtök… Ava Gardner volt az. A nem remélt szerencse.

– Ava! – kiáltottam, aztán szaladtam, hogy utolérjem. A neve hallatán megfordult. – Gondoltam, hogy ön az.

Szélesen elmosolyodott.

– Jó estét, Frank Sinatra!

Ahogy kimondta a nevem, melegség járta át a szívemet.

– Az ön különlegessége a mosolyában rejlik – mondtam.

– Önnek pedig a bókok hintésében – vágott vissza. – Úgy osztogatja a dicséretet, mint más a cukorkát.

Nevetve csóváltam a fejem.

– Csak akkor bókolok, ha komolyan gondolom, amit mondok.

– Vagy úgy.

Az utcai lámpa fénye alatt tekintete szikrázóbbnak, porcelán bőre pedig ragyogóbbnak látszott. Minden erőmre szükség volt, hogy ne simítsak végig puha orcájának kerekded vonalán.

Megköszörültem a torkom.

– Mit csinál itt ilyen későn?

– Néha szeretek éjszaka sétálni. Segít kiszellőztetni a fejem.

– Egy nőnek nem szabadna egyedül sétálnia a sötétben.

– Miért nem? Mert a részeg férfiak az éjszaka közepén az erkélyről ordítják az ember nevét?

Hátrahajtottam a fejem, aztán teli torokból felnevettem.

– Akkor ezek szerint hallott minket.

– Szerintem Malibuig hallotta mindenki.

Ismét nevettem. Mindig csípősebb volt a nyelve, mint vártam.

– Ittunk egy kicsit.

– Nem mondja – jelentette ki epésen, de aztán gyönyörű, széles mosoly jelent meg az arcán.

Hangosan megkordult a gyomrom, mire mindketten nevetni kezdtünk.

– Még nem vacsoráztam. Ön igen? Nem vagyok nagy szakács, de tudok sütni egy steaket, és talán akad egyéb is a hűtőben.

Egy kicsit gondolkodott, aztán feltette a kérdést:

– Van önnél valamilyen gin?

Elvigyorodtam.

– Nálam mindig rengeteg pia van.

– Rendben. Mutassa az utat! Éhen és szomjan halok!

Miközben a lakásom felé tartottunk, olyan közel léptünk egymáshoz, hogy Ava minden lélegzetvételét éreztem. Meg kellett magam erőltetni, hogy ez ne befolyásolja az eddigi határozottságomat. Ahogy beértünk, levettem a pulóverem, feltűrtem az ingem ujját, aztán megnéztem, mi van a hűtőben. A házvezetőnőm hagyott steaket, krumplit, répát és borsót, amit gyorsan megfőzhettem.

– Makulátlan ez a hely – állapította meg Ava. Körülnézett a konyhában, és alaposan szemügyre vette a fényesre sikált, csillogó konyhapultot, amin egy koktélkeverő, egy kancsó, és jó néhány szeszes ital kapott helyet. Ezután bement a nappaliba, megszemlélte a plüsskanapét, aztán végigsimított a kávézóasztalon. – Egyetlen szem por sincs rajta. Gondolom, ez a házvezetőnője érdeme.

– Így igaz. De ha épp elfoglalt, magam takarítok. Nem szeretem a rendetlenséget. Olyankor nem tudok gondolkodni.

– Nekem olyan házvezetőnőm van, aki velem lakik. Reenie Jardannek hívják. Igazság szerint nemcsak házvezetőnő, hanem jó barát is.

– Jó ötlet olyasvalakivel barátkozni, akinek munkát ad az ember? – kérdeztem.

– Szerintem a tetteim java része nem számít jó ötletnek, de ez nem tántorít el, Frank.

– Komolyan? Akkor már ketten vagyunk így – kuncogtam.

Extra száraz gin-martinit kevertem, ahogy a hölgy kérte, aztán hozzáláttam a vacsorakészítéshez. Időnként muszáj volt felnéznem a zöldségszeletelésből, hogy lássam, Ava tényleg ott van-e. Figyeltem a mozgását, és láttam, milyen élettel teli pillantással mér fel mindent a lakásban. Alaposan megszemlélte a polcot, amin a belvárosi galériában vásárolt apróságokat tároltam. Sivatagi tájképet, Waterford kristálykancsót és whiskyspoharat, valamint jó néhány márványszobrot. Tekintve, hogy az időm java részét nem ebben a lakásban töltöttem, aránylag kevés berendezés volt benne.

Amikor a lemezjátszóhoz ért, leguggolt, hogy megnézze a szekrényben sorakozó lemezeket.

– Jó sok lemeze van. Gyűjtő? – kérdezte, aztán végighúzta rajtuk az ujját.

– Persze. Mégiscsak a zeneiparban dolgozom. Mellesleg, ha az ember partit szervez, kell a változatosság. Hallotta Duke Ellingtontól a Jungle Nights in Harlemet?

Megcsóválta a fejét, ezért megtöröltem a kezem, átvágtam a szobán, aztán kivettem a lemezt a tokjából. Lefújtam róla a port, majd felraktam a lemezjátszóra.

– Ezt hallania kell.

Duke a zongora lágy hangjával nyitotta a dalt, amit a trombita új ritmust adva követett, végül a szaxofonok buja hangja tarkította a dallam egészét.

Ava lerúgta a cipőjét, leült a földre, a hátát a kanapénak támasztotta, a bal lábát pedig ritmusra mozgatta.

– Ez nagyszerű!

– Ugye?

Időközben tálalni kezdtem.

– Együnk! – javasoltam.

Miután megvacsoráztunk, töltöttem még egy pohár italt, aztán feltettem egy másik lemezt. Hallgattunk big bandet, swinget, jazzt, mi több, klasszikusokat is: Wagnert, Strausst, Beethovent.

– El tudja képzelni, hogy valaki ilyet komponál? – kérdeztem az erőteljes dobot és cintányért hallgatva.

– Mintha valaki menetelne – válaszolta. Közben elnyújtózott a földön, lehunyta a szemét, és hallgatta a szobát betöltő zenét. Én pedig nem tehettem mást, mint hogy nézem az ívelt szemöldökét, csodás pirospozsgás arcát és a mosolyra húzódó ajkát. Többször megnevettetett, mint ahogy számolni tudtam. Meglepett, a szó jó értelmében. Nem tudtam, hogyan tovább.

Beszélgettünk a könyvekről és a kedvenc íróinkról. Mint kiderült, a volt férje, Artie Shaw elvárta tőle, hogy az általa választott könyveket olvassa. Fizette Ava sakkleckéit egészen addig, amíg ki nem kapott tőle. És annak ellenére, hogy Ava mindig is teljesen hétköznapi nő volt, Artie ragaszkodott hozzá, hogy az elithez hasonlóan viselkedjen. Ava még az egyetemre is beiratkozott, hogy megfeleljen a férfi elvárásainak, és elkerülje a folyamatos kritikáit. Ez a fickó valóságos pöcsfejnek tűnt.

– Ne értsen félre! Semmi kifogásom az önképzés ellen. Mi több, ezért még hálás is vagyok Artie-nak. Sokat tanultam tőle. De így sem váltam olyanná, amilyennek elképzelt.

Ahogy telt az idő, és egyre többet ittunk, Ava déli akcentusa folyamatosan erősödött.

– Én nem vagyok más, mint egy szegény lány a vidéki Észak-Karolinából. Mezítláb kergettem a bátyáimat és a haverjaikat, vagy a nővéreimet ugrattam. Életemben nem viselkedtem úrinőként.

– Ha engem kérdez, ön a legjobbfajta hölgy – mondtam lágyan. – Csinos, kíváncsi, nyitott elméjű. Szerintem ezek a legfontosabb tulajdonságok közé tartoznak.

Mosolygott, én pedig tósztra emeltem poharamat. Ittunk, aztán támadt egy kis kellemes csend, majd újra megszólalt.

– Szeretek olvasni és új helyeket felfedezni.

– Én is. Mindent elolvasok, ami a kezem ügyébe kerül.

– Meséljen a gyerekkoráról! – kérte lágyan.

– A New Jersey-i Hobokenből származom. Huligánokkal lófráltam, folyamatosan verekedtünk az utcán. Néhányan loptak és hamiskártyások voltak. Koszos, zsúfolt városból származom, még sincs okom panaszra. A szüleim bártulajdonosok voltak, Mama aktívan kivette a részét a politikából. Pontosabban szólva, még mindig kiveszi. Papa hivatásos ökölvívóból lett tűzoltó, ezért volt elég pénzünk, hogy szép házba költözzünk, távol a legrosszabb környéktől. Mindig volt rendes ruhánk.

– Egyedüli gyerek?

Bólintottam. Azt nem mondtam, mennyire szerettem volna, ha a mi családunk is olyan, mint a többi olasz família a környéken: nagy, hangos, vidám.

– És ön? – kérdeztem vissza.

– Hét gyerek közül a legfiatalabb. Tizenöt éves koromig szilaj voltam, mint egy csikó.

– Ez sok mindent megmagyaráz – mondtam kacsintva.

– Például mit? – kérdezte színlelt felháborodással.

– Amennyire én láttam, a legfiatalabb gyerekeket legalább annyiszor mellőzik, mint ahányszor magasztalják.

– Ez így igaz. Vagy ajnároztak, mint egy hercegnőt, vagy ügyet sem vetettek rám. A kettő között nem volt átmenet… Mindig Franknek szólították, vagy ez valaminek a becézése?

– A Francisnek.

– Francis. Ez tetszik – mondta mosolyogva.

Meséltem neki a gyerekkori barátaimról, és ő is így tett. Tudtuk, hogy későre jár, de ügyet sem vetettünk az időre. Aztán a beszélgetés szünetében egyszer csak felállt, és újból megnézte a lemezeimet.

– Ezt szeretem – mondta, amikor kihúzta Bing Crosby Don’t Fence Me In című lemezét. – Olyan lágy, mégis határozott a hangja.

Igyekeztem elfojtani a féltékenységemet. Mindig is felnéztem Crosbyra, és egészen addig olyan akartam lenni, mint ő, amíg Hollywoodba nem költöztem, és nem kellett vele versenyeznem az Év legjobb előadója listájának vezető helyéért.

– Kislány korom óta szerettem volna zenekarban játszani – mondta sóvárgó tekintettel. – Arról álmodoztam, hogy színpadon fogok énekelni. Buta gondolat, mert nincs jó hangom.

– Ez nem igaz. Hallottam A gyilkosokban énekelni. Jó hangja van. Amolyan perzselő.

– Úgy gondolja? – kérdezte, mint akinek jólesett a dicséret.

– Amennyire meg tudom ítélni, önben minden jó.

– Ismét a bókok.

Ahogy elmosolyodott, látszottak a gödröcskék az arcán. Megigazította sötét, hullámos haját, ezzel végképp lenyűgözött. Nemcsak szép volt, hanem tökéletesen bánt az adottságaival: a formás csípőjével, a dús keblével, a bársonyos bőrével és a zöld szemével. Intelligens volt és szókimondó, csodásan tudott nevetni. A vonzerején kívül volt benne valami megfejthetetlen és megfoghatatlan. Rá akartam jönni, mi az a valami. Mindent tudni akartam róla.